# data[].attributes.body
- Kansas City = "den tredje jazzhovedstad" mellem 1920 og 1940.
- Byen udviklede sin egen "sound" pga. den isolerede beliggenhed. Beliggenheden gjorde byen til en slags provinshovedstad og handelscenter for et kæmpemæssigt område i syd- og midtvesten.
- chefen for det demokratiske pariti i Kansas, Tom pendergast, kontrollede byens forlystelsesliv. Han opmuntrede til klubber, kabareter, værthuse, og orkestrer (husorkestrer)
- Et miljø der minder om den i New Orleans og Chicago.
- Byen placering betød musikalsk at forskellige former for ragtime og især blues var vigtige elementer i egens og byens musikliv og dermed vigtige forudsætninger for den særlige Kansas City stil.
- Ragtime = Meget kort kan ragtimes særlige kendetegn beskrives som modstillingen mellem to rytmer:
- Det meste af tiden ligger der i venstre hånd på klaveret en stabil rytme med to slag i takten.
- Højre hånd spiller melodien med masser af synkoper.

- Bennie Motens og Count Basies orkestre
- Bennie Motens spillede i slutningen af 20'erne stadig en enkel, ragtimepræget stil med løst sektionsspil og enkle melodibundne soloer.
- Rytmen kunne stadig være hakkende og "firkantet"
- Efterhånden udvikles mere komplicerede arrangementer
--> større krav til musikerne (sektionsspillere og solister)
--> Rytmefornemmelsen ændres til en flydende og swingende four-beat rytme.
--> stilen blev senere rendyrket af Count Basies Orkestre fra omkring 1936-37 med en afslappet, "tæt" swingende rytmegruppe præget af en velklingende walking bass, en sprød akustisk guitar på hvert slag i takten i et tæt samspil med trommerne, som spiller mere diskret og afdæmpet, end det ellers var almindeligt i tidens bigbands.
- Comping= Klaveret karakteristiske, enkle indskud og akkompagnementstil. Man spiller enkelte, kortfattede akkorder anbragt uregelmæssigt og synkoperet, så de spænder op mod solisten eller ensemblet, i modsætning til stride-piano stilen hvor man spiller på hvert taktslag (var fremherskende i tiden)
- Rå bluespræget spillestil, intens og swingende spil
- "One O'Clock Jump" = Basie orkesrets kendingsnummer
- Ikke tidsbundet pga. sin riff- og bluespræget stil

# data[].attributes.body
- Behov for at more sig
- Savoy
- The Savoy Sultans
-  Benny goodman: The King of Swing
- Den første til at blande hvide og sorte
- Benny Goodman Trio
- Chick Webers - en af verdens bedste trommeslager
- holdte sig ikke til én stil
- Spilede mange repitiore med forskellige arrangører (hemmelighed)
- Jo jones
- Count Basie
- Jimmy luncheford
- Duke
- Lindyhopper - dansere
- Ella fitzgerald - sanger
- kunstneriske anerkendelse frem for økonomisk succes.
- It's all about the tempo
- Swing-feberen
- chase

Var det første orkester der turnerede i de amerikanske syd stater

# data[].attributes.body
- Tidens måske betydeligste orkester i denne overgangsfase pianisten Fletcher Hendersons orkester, som var dannet i New York i 1923.
- Louis Arstrong spillede i 1924-25 i orkesteret, og udformede sammen med tenorsaxofonisten Coleman Hawkins den nye stil. Orkesteret arrangør, altsaxofonisten Don Redman, var og så særdeles vigtig i denne sammenhæng. Han var med til at udforme den bigband-stil der dominerede i 30'erne.
- Danse musik
- Henderson --> musikere = solister og individualister --> improviserede soloer.

Bigband
orkestrene blev større da de skulle kunne spille større forlystelses steder og danse haller op, derfor var det nødvendigt i større grad at arrangere musikken, da det ellers ville blive for kaotisk.  dette betød at musikerne skulle være mere trænede og læse noder, dette passede fint med opgøret mod det uciviliserede musik som man tog afstand fra den sorte middelklasse, de ville væk fra billedet som "klovne/underholdere og usæriøse"

Fletcher henderson
klassisk uddannet pianist, men som akkompagerede de store bluessangerinder og gjorde derfor levevej deraf. skulle man tjene penge skulle man spille jazz.
hendersons evne til at tjene penge gjorde at han kunne samle de store musikkere og en af dem var saxofonisten Don redman som var konevatorie uddannet. han kom til at stå for arrangeremeneterne og udformede 30'ernes bigband-stil.

# data[].attributes.body
- I 1920'erne var Chicago Jazzens centrum - Mere end 40 New Orleans musikere (forholdsvis sort) arbejde her i den tid.
- Selvom jazzen blev set vulgær spredtes den til begge kyster (Los Angeles og New York)
- Til at starte med var det ODJB  og NORK (hvide orkestere) der bragte jazzen ud til et bredere publikum.
- Udover engagementer i kabareter, danskelokaler og film og vaudevilleteatre var pladeoptagelser et væssentligt arbejdsområde for musikerne.
- De sorte musikere fra New Orleans udgjorde en gruppe med et stærkt sammenhold og en stigende selvfølelse, det var derfor svært for musikere fra andre byer at blive en del af klikken. De spillede som om at de vidste at de skabte noget nyt, som ingen andre var i stand til.
- The Black Establishment - det sorte borgerskab (i Chicago, ønskede at tilpasse sig den hvide middelklasses  normer og så Jazz og blues som en ubehagelig påmindelse om fortiden.)
- Lederskribenten og musikeren Dave Peyton opfordrede i årene 1925-29 gentagne gange i avisen "Chicago Defender" (byens mest læste afro-amerikanske avis) musikerne til at ændre stil og opførelse. - Mener at en rigtig musiker opfører sig ordentligt og spiller kun det der står i noderne.
- Tager afstand fra New Orleans-musikernes hotte, blues-påvirkede spille- og improvisationsstil til             fordel for et pænere, skolet (europæisk) klangideal.

Grupper af Chicagos musikere:
1) Sorte og hvide N.O. - musikere
- spillede den tidligere jazzmusik, uden at videreudvikle den, og blev derfor hurtigt "old news"

2) unge hvide middelklasses musikere, som isæt samledes omkring Austin High School Gang.
- Jazzmusik var for dem (både sorte og hvide)  en protest mod deres borgerlige miljø og et opgør med dette miljøs værdier.
- Efterlignede deres forbilleders plader bid for bid.
- Viderudviklede hurtigt stilen gennem nyskabelser som shuffelrytme, udvidede akkorder, soloer m.m.

3) De (sorte) musikere, som var nyskabende og blev de nye stjerner, den vigtigste af dem alle Louis Armstrong.

Louis Armstrong
- Blev i 1925 annonceret som "The World's Greatest Trumpet Player".
- Blev i 1922 hentet til Chicago fra N.O. for at spille hos Joe Oliver.
- Oliver = forældede musiker vs. Armstrong = Nyskaberen.

- "West end blues"

# data[].attributes.body
- Rytmegruppe spiller hele tiden
- Basisten stod altid op
- Blæs kunne slappe af

Kollektiv improvisation:
- Tager udgangspunkt i det melodiske
- Ensemble klang
- Aldrig glemme melogien, have den altid kørende på en eller anden måde
- 9 ud af 16 takter er identiske
- Netværk af flere melodiske linjer
- Temaet verieres og udsmykkes af både de melodibærende instrumenter og akkompagnemerende instrumenter
- Udtrykket, kollektiv improvisation, kan være misvisende, fordi normalt forestiller man sig improvisation, som frit spil, men her laver man improvisation over melodistykker
- Alle instrumenter er i fokus

Prafraserende improvisation:
- Kan være bluespræget, fordi man bruger wah-wah-dæmper og blå toner
- Tager udgangspunkt i det harmoniske
- Varieres med sololignende fremhævelser
- Dæmpere af breaks, stopkor
- Headarrangement
- Deppermouthblues (sang og stil) = bygget op over 3 forskellige temaer
- Blæsernes frasering og rytmegruppens stump peger frem mod off-beat-stil, der svinger
- Test-wax?
- Modstemme (man kan godt blande kollektiv og parafraserende improvisation i et nummer)
- Sort publikum --> andre (franskmænd etc.) i Chicago

# data[].attributes.body
Startede umiddelbart efter 1900-tallet
- 1927: Sam Morgan, Joe Oliver's Creole Jazz Band.
- Kollektiv Improvisation
- Ikke frit over akkorder, men fast holder hele tiden temaet/melodien.
- De tager ikke instrumentet væk fra munden (blæseinstrumenter), i starten. Men i 1920-1921 begyndte man at stå op og tage instrumenterne væk fra munden. (ifølge pops foster)
- Ensembleklang, hvor der opstår et netværk af flere forskellige melodiske linjer, idet temaet varieres og udsmykkes, dels af det melodibærende instrument, dels af de andre akkompagnerende instrumenter = kollektiv improvisation
- Dippermouth Blues (kendt genre i starten af New Orleans Jazzen), opkaldt efter Armstrong.
- André Hodier: Parfraserende improvisation
- Ensembleklangen, kan idag lyde rodet og fremmedartet (rummer dog charme og udfordringer) - Den varieres af brug af dæmpere, breaks, stopkor, sololignende fremhævelse af instrumenter (dog stadig akkompagneret af ensemblet) m.m.
- Headarrangement = musikere lærer og aftaler deres stemmer ved at gentagne genemspilninger. De spiller ikke efter noder (mange kunne ikke læse noder)
- "Dippermouth blues" er bygget op af 3 elementer: A, B og C.
Blæsernes frassering og rytmegruppens stomp-prægede spil peger med en off-beat stil, der swinger. Klaveret fordobler banjoens akkordprægede stil. Der var intet bas-instrument og klaveret spiller derfor bassen i venstre hånd
- I 1900-tallet i New Orleans, var inde for underholdningsmusik og dansemusik var specielt marcher, ragtime, spirituals og blues m.m. udbredt
- New Orleans spillede en afgørende rolle i Jazzens udformning og udbredelse
- Kreoler = musikalsk skolede (knne læse noder)
- Sorte = improvisation (selvlærte, spiller på øret) - havde baggrund i blues og gospel. Mere råt og upoleret klangideal (f.eks. blå-toner)

New Oleans jazz har lånt stilmæssige karakteriska fra tidligere musikalske traditioner i det sydligere USA. Den afrikanske indflydelse har rødder tilbage til 1835, hvor slaver samledes på Congo Square i New Orleans, Luisiana for at spille og danse om søndagen - også som protest mod undertrykkelsen. Sammen med europæisk og caraibisk musik, der var populært i byen, herunder traditioner omkring brass bands, blev der efterhånden etableret et kulturmix, som blev grundlaget for de musikalske kunstformer, der siden udviklede sig i New Orleans. Denne musik er præget af de religiøse gospel traditioner i syden, ligesom den kreolske befolkning i New Orleans påvirkede kunstformens udvikling. Nogle af de tidligste bands stammer fra Tremé-kvarteret. Instrumenterne bestod især af slagtøj og messinginstrumenter, der var billigt til salg som overskud efter den amerikanske borgerkrig.

New Orleans-musikere blev efterhånden også kendt i andre dele af USA. New Orleans-stilen blev oprindelig kaldt "ragtime" og senere kendt som "Jazz". De fleste New Orleans musikhistorikere anser den særlige New Oleans-stil i jazzen som produktet af en række udviklinger, der sandsynligvis nåede sin berømte form omrking århundredeskiftet, hvor marcherende brass bands og swingende danseorkestere blev almindelige. Mange musikere begyndte netop deres musikalske karriere i marcherende brass bands, der udviklede de melodier, der fortsat anvendes i New Orleans til processioner gennem byens gader gader i forbindelse med "second line" parader ved picnics, karnevaler, fester og begravelser.

Jazz bands fra denne æra overskred efterhånden grænserne for 6/8 takt, som anvendes i de marcherede bands. I stedet begyndte New Orleans jazz bands at indarbejde en stil kendt som "ragging" med 2/4 ragtime takt. Senere blev 4/4 takten dominerende. de tidligere jazz bands i New Orleans inspirede de marcherede brass bands, som nu også begyndte at improvisere kollektivt eller i soloer - en yderligere indikation på, at jazzmusiken symboliserer frihed.

Musikken blev påvirket af kornettisten Buddy Bolden, der anses som en af de første store New Oleans musikere. Senere dominerede New Orleans-fødte musikere som Joe Oliver (Tp), Louis Armstrong (Tp), Henry "Red" Allen (Tp), Sidney Bechet (Ss), Johnny Doods (Cl) og Jelly Roll Morton (Pn).

Den originale new Orleans stil fik mindre indflydelse henimod midten af det 20. århundrede, men blev genoplivet i den efterfølgende revival periode, hvor flere af de gamke New Orleans musikere blev identificerede og atter begyndte at optræde og indspille. Blandt de mange store navne fra den periode er bunk Johnson (Tp), Jim Robinson (Tb), Lawrence Marrero (Bj), Baby Doods (Dr), George Lewis (Cl), Kid Thomas (Tp) og Alcide "Slow Drag" Pavageau (Bs). Europæiske jazz musikere blev stærkt inspirerede af denne genoplivning af den oprindelige New Orleans musik, især i England, hvor Chris Barber (Tb), Acker Bilk (Cl), Sammy Rimington (Cl), Brian Carrick (Cl) og mange andre har fortolket genren, og i andre europæiske land - ikke mindt i Danmark - var der stigende interesse for den klassiske New Orleans musik, en interesse der fortsat består.

1. Marchmusik
2. Bordella + spillebula
3. Optog og parade

Besætning:
1. Trompeten
2. Træblæsere (Klarinet, fløjte, saxofon)
3. Trombonen
4. Tuba
5. Trommer
6. Banjo

# data[].attributes.body
- Improvisation (frasering af melodi)
- Bred viden og forståelse (indenfor genre m.m.)
- Personlighed
- Dynamisk
- Genrebevidsthed
- Originalitet
- Har sin egen "feeling"

# data[].attributes.body
- Rytmisk musikstilart
- Oprindeligt fra den farvede befolkningsgruppe i det sydlige USA i slutningen af 1800-tallet
- Har også dele af blues

# data[].attributes.body
Stemme: Man har sin egen improviserede stemme.

Samtale: Samtale på intrumenterne, fungerer som en rigtig samtale.

- Improvisation
- Personligfortolkning
- Personlig tone
- Personlighed
- Stemning i rummet og deltagere

# data[].attributes.body
- Saxofon
- Kontrabas
- Trompet
- Klaver

# data[].attributes.body
- Et nummer hvor musikerne blot har skitseret nummerets omfang, men ikke spiller efter noder.