# data[].attributes.body
Latvijas maztautas un to kultūras ietekme uz Latviešu nacionālās identitātes veidošanos

Baltu tautas (indoeiropieši)
Lībieši- Baltijas somi(somugri)
Sēļi-viena no senākajām baltu ciltīm
Kurši-labi jūrasbraucēji, tirgotāji un karotāji
Zemgaļi-, labi zemkopji, prasmīgi amatnieki un veiksmīgi tirgotāji
Latgaļi-austrumbaltu kultūras pārstāvji

# data[].attributes.body
Kuršu pilskalni izvietoti vairākus kilometrus iekšzemē, lai nodrošinātu aizsardzību iebrukumiem no jūras puses, rietumiem, un parasti atrodas to upju krastos, kas nodrošina piekrastes un iekšzemes tirdzniecību.

1230. un 1253. gadu Kursas dalīšanas līgumos minētas piecas kuršu valstis. 1. Lamekina valsts, kas dalījās Ventavā, Bandavā ar centru Kuldīgā, Piemarē, kurā atradās Jūrpils . 2. Zeme starp Skrundu un Zemgali . 3. Duvzari ar centru Impiltas pilskalnā. 4. Ceklis ar centru Apūlē. 5. Klaipēdas zeme ar apgabaliem Megavi un Pilsāts.

Kurši bija viena no pēdējām baltu tautām, kas pieņēma kristietību. Vienkāršajā tautā pagānu rituāli notika līdz pat 19. gadsimtam.

# data[].attributes.body
Cilvēki cīnījās ticības vārdā.
Laika posmu no 11. gs. beigām līdz 13. gs. beigām viduslaiku vēsturē mēdz dēvēt par krusta karu periodu. No 1096. gada līdz 1270. gadam notika septiņi Romas katoļu baznīcas organizēti Krusta kari uz Tuvajiem Austrumiem un uz Pireneju pussalu un Baltijas jūras piekrastes zemēm. Krusta karotājiem solīja grēku atlaidi un mūžīgo slavu. Paši pasākumu dalībnieki sevi parasti dēvēja par svētceļniekiem ar ieročiem rokās. Apzīmējums "krusta kari" radās 13. gs. vidū.

Krusta kara cēloņi nav tikai reliģiski, bet arī politiski, ekonomiski un sociāli:

1. Pārapdzīvotības izraisīts trūkums un bads spieda tautu doties karā;

2. Feodāļu ģimeņu jaunākajām atvasēm, kas nevarēja cerēt uz mantojuma  saņemšanu, tā bija iespēja iegūt jaunas zemes;

3. Bruņiniekiem bija raksturīga laupītkāre un piedzīvojumu alkas;

4. Pāvests vēlējās celt savu autoritāti, apvienojot Austrumu un Rietumu baznīcas;

5. Krusta karu patiesie politiskie un ekonomiskie cēloņi bija centieni šo karu organizētāju rokās pārņemt tirdzniecību Vidusjūras austrumdaļā;

6. Zemnieki cerēja jaunās zemēs iegūt brīvību;

7. Daļai krusta kara dalībnieku (kristiešiem) bija pārliecība par svēto vietu aizstāvēšanu, ja vajadzīgs, viņi pat bija gatavi mirt cīņā par savu ticību un pārliecību.

# data[].attributes.body
Krusta karos Eiropas tautas gan ieguva, gan zaudēja.

Krusta karotāju varaskāre, mantkārība un nežēlība palielināja naidu pret kristiešiem.

Daudzās vietās Eiropā krusta karu laikā tika izplatīta kristietība, un cilvēki dzīvoja pēc rietumeiropiešu paražām un reliģijas.

Zinātnieki uzskata, ka visos karos kopā krita ap 5 miljoniem eiropiešu. Arī bērni un sievietes aizgāja bojā gan karadarbības rezultātā, gan mirstot no bada, slāpēm un slimībām.

Austrumos tika izpostītas daudzas pilsētas un ciemi, tika nogalināti to iedzīvotāji, sagrauti dievnami, mākslas un arhitektūras pieminekļi.

Krusta kari pretēji cerētajam nevis nostiprināja, bet mazināja pāvesta autoritāti. Cilvēki ticēja pāvesta sludinātajam karam kā brīnumam, kas atnesīs jaunu Dieva valstību. Taču viņi pārliecinājās, ka Jeruzaleme ir parasta pilsēta un krusta karš ir parasts karš.

Konstantinopoles izpostīšana radīja plaisu starp latīņu (Romas) un grieķu (Konstantinopoles) kristīgajām baznīcām. Līdz ar to Rietumu un Austrumu kristīgo baznīcu apvienošana vairs nebija iespējama.

Vienlaikus krusta kari bija pirmais lielais notikums, kas vienoja Rietumeiropiešus.

Krusta karu rezultātā paplašinājās tirdzniecība. Austrumos nonākušie ieraudzīja daudzas neredzētas lietas – smalkus zīda un kokvilna audumus, porcelāna un stikla traukus, spoguļus. Viņus pārsteidza bagāto austrumnieku dzīvesveids un tikumi. Arvien vairāk eiropiešu iemācījās baudīt tagad pierastas un ikdienā lietotas garšvielas – kanēli, piparus, krustnagliņas un safrānu. Jaunums bija arī cukurs, rīsi, melones, citroni un aprikozes. Pēc krusta kariem Rietumos strauji palielinājās pieprasījums pēc Austrumu precēm, un itāliešu tirgotāji guva ievērojamu peļņu.

Citi krusta karu laikā apguva jaunas idejas, un tas veicināja zinātnes attīstību.

Eiropā mainījās mode – ieviesās austrumu stila apģērbi ar garām knābjveidīgām kurpēm. Eiropieši sāka arī mazgāt rokas pirms ēšanas.

# data[].attributes.body
13. gs. beigās, gandrīz pēc simts gadus ilgušām cīņām, krusta karotāji bija pakļāvuši tagadējo Latvijas teritoriju un citas Baltijas jūras austrumu piekrastes zemes.

Iekarotās lībiešu jeb līvu, latgaļu, kuršu, zemgaļu, sēļu un igauņu zemes sāka dēvēt par Livoniju.

Latvijas un Igaunijas vēsture viduslaikos ir Livonijas vēsture.
Livonijas valstis bija Romas pāvesta vai Vācu nācijas Sv. Romas impērijas imperatora vasaļvalstis, bet uz vietas faktiski dominēja Livonijas ordenis un Rīgas arhibīskapija.

Livonijā izveidojās piecas valstiņas.

Lielākā un spēcīgākā no valstīm bija Livonijas ordeņa valsts, kas aptvēra kuršu, zemgaļu, latgaļu un igauņu zemes un pēc platības bija pat nedaudz lielāka par mūsdienu Latvijas valsts teritoriju.

# data[].attributes.headline
Livonijas kara 1. posms 1558.–1576. gads

# data[].attributes.subject
Livonijas kara 1. posms 1558.–1576. gads

# data[].attributes.body
16. gs. vidū draudīgi saasinājās Livonijas attiecības ar austrumu kaimiņu Krieviju, kas par vienu no galvenajiem mērķiem ārpolitikā izvirzīja cīņu par izeju pie Baltijas jūras, iekarojot Livoniju.

Situāciju sarežģīja tas, ka nostiprināt ietekmi Livonijā un nodibināt kundzību Baltijas jūrā tīkoja arī Polija-Lietuva. Par Livoniju vairāk sāka interesēties arī Dānija un Zviedrija.

Karš par ietekmi Baltijas jūrā kļuva neizbēgams. Postošo Livonijas karu (1558.-1583.) uzsāka Krievija.

1560. gadā Ērģemes kaujā pie Lugažiem Ivana IV karaspēks sakāva apvienotos Livonijas ordeņa un Rīgas arhibīskapa spēkus.

Nesastopot lielu pretestību, cara karaspēks siroja, postīja un izlaupīja Igauniju, Latgali un Vidzemi. Tūkstošiem cilvēku šajos novados tika nogalināti vai aizvesti gūstā.

1561. gadā Livonija izzuda no Eiropas politiskās kartes:

lielākā Livonijas zemju daļa tika iekļauta Polijas-Lietuvas valstī kā jaunizveidota Pārdaugavas province, kopš 1566. gada - Pārdaugavas hercogiste;

jaunizveidotā Kurzemes un Zemgales hercogiste nonāca Polijas-Lietuvas valsts vasaļatkarībā;

Ziemeļigaunija pārgāja Zviedrijas īpašumā;

# data[].attributes.headline
Livonijas kara 2. posms 1577.–1583. gads

# data[].attributes.subject
Livonijas kara 2. posms 1577.–1583. gads

# data[].attributes.body
Karš un līdz ar to arī Livonijas postīšana turpinājās ilgāk nekā 20 gadus.

Krievija noslēdza pamieru ar Poliju-Lietuvu (1582) un Zviedriju (1583) tikai tad, kad zviedri bija ieņēmuši Narvu, kad Polijas-Lietuvas karaspēks - iekarojis Polocku un karaļa Stefana Batorija vadībā aplencis Pleskavu.

# data[].attributes.body
Jaunos laikus dēvē arī par moderno vēsturi, jo tieši tad tika likti pamati mūsdienu sabiedriskajai kārtībai, politiskajai sistēmai, cilvēktiesībām, zinātnes un kultūras attīstībai.
15.-16. gs.

Jauno laiku cilvēku raksturo:

1. patstāvība,

2. darbīgums,

3. uzdrošināšanās,

4. spēja pieņemt lēmumus,

5. spēja uzņemties atbildību,

6. plašākas zināšanas,

7. tieksme pēc zelta un varas.

# data[].attributes.body
1582.Gadā zemju revīzija, lai uzskaitītu zemes un noteiktu muižu īpašumtiesības. Karaļa varu realizēja ierēdņi, kas parasti bija poļu vai lietuviešu muižnieki. No 1592.g. arī vācu muižnieki. Administratīvi iedalījās trīs vaivadijās, kuras dalījās 26 stārastijās jeb pilsnovados. Vietējos jautājumus izskatīja seimiki – zemes īpašnieku sapulces no kuriem izvirzīja 6 pārstāvjus uz Žečpospolitas Seimu. Poļu un lietuviešu muižnieku rokās bija politiskā vara, vācu muižnieku rokās bija ekonomiskā vara. Vācu muižnieki sāka pārpoļoties (polonizēties) Tiek atjaunota katoļticība, jezuītu darbība.

RELIĢIJA:
•Tiek ierobežota luterāņu darbība.
• Aktivizējas jezuīti, kultūras uzplaukums.
• Kalendāra nemieri Rīgā 1584.g.:
– 1584.g. Pāvests Gregors ievieš kalendāra reformu (pāreja uz “jaunā stila” kalendāru);
– Latvijas muižniecība jauno kalendāru uztvēra, kā katoļticības uzspiešanu un sākās plaši nemieri, īpaši Rīgā.
– 1589.g. Pēc pilsētas blokādes un sacelšanās vadoņu sodīšanas ar nāvi nemieri apsīka.
• Cīņa starp katoļiem un luterāņiem veicināja latviešu kultūras attīstību, jo tika izdota pirmā reliģiskā literatūra latviešu valodā.

16.gs. I pusē nostiprinās dzimtbūšana.

# data[].attributes.body
1621. gadā zviedru karaspēks karaļa Gustava II Ādolfa vadībā ieņēma Rīgu un iekaroja lielāko daļu Pārdaugavas hercogistes.Pēc Altamarkas pamiera 1629. gadā Zviedrija ieguva Vidzemi, bet Inflantija jeb Latgale palika Polijas-Lietuvas sastāvā.

Abu valstu valdījumu robeža bija Daugava un Aiviekste, – pirmo reizi iezīmējās Vidzemes un Latgales novadi.

Lielākā daļa Vidzemes iedzīvotāju bija gatavi padoties Zviedrijai, jo tā garantēja protestantisma neaizskaramību.
Zviedrijas valdība iekarotajos apgabalos izveidoja savu pārvaldi, bet vietējo muižnieku privilēģijas tika saglabātas.

Sākumā bija noteikts, ka reducējamas tās muižas, kas piešķirtas Zviedrijas valdīšanas gados, bet dažus gadus vēlāk reducējamo muižu sarakstu papildināja, iekļaujot tajā visas muižas, kas jebkad bijušas „publiskas” – piederējušas valstij.

Redukcijas rezultātā ap 72% no kopējā Vidzemes muižu skaita nonāca Zviedrijas kroņa rokās, muižnieki paturēja tikai 22%.

Tā sauktajos "zviedru laikos" valdība veica vairākus pasākumus arī vietējo zemnieku izglītošanai. Tika atvērtas vairākas skolas, kur tika mācīts rakstīt, lasīt un rēķināt.

# data[].attributes.body
Saskaņā ar Polijas-Lietuvas seima lēmumu – 1677. gadā jaunpieņemto konstitūciju – tika izveidota Inflantijas vojevodiste (latviski – arī vaivadiste), kura palika tiešā Polijas-Lietuvas valsts pakļautībā.

Inflantijai piešķirtā satversme līdzinājās pārējo Polijas-Lietuvas apgabalu satversmēm.

Inflantijas vojevodiste tika iedalīta četrās stārastijās: Daugavpils, Rēzeknes, Ludzas, Viļakas.

Pēc kara postījumiem 16.-17. gadsimtā Inflantija jeb Latgale bija ļoti reti apdzīvota. Tikai 17. gs. otrajā pusē iedzīvotāju skaits sāka pieaugt.

Daudzas apdzīvotās vietas – Ludza, Rēzekne, Krāslava, Krustpils – bija tikai nelieli miesti.

Vienīgā pilsēta Inflantijā bija Daugavpils, kur atradās vojevodistes pārvalde, tiesa, likumdošanas iestāde – seimiks, kurā darbojās 6 deputāti.
Zemkopības līmenis Inflantijā jeb Latgalē bija zemāks nekā Vidzemē un Kurzemē. Te nebija iespēju plaši audzēt labību Latgales zemes īpatnību dēļ, tāpēc nebija tik labvēlīgu apstākļu labības eksportam.

Inflantijas zemnieki dalījās klaušu un činša (poļu val. – kunga tiesa) zemniekos:

Klaušu zemnieki strādāja muižas laukos, bet bija arī ārkārtas klaušas siena pļaujas, līduma līšanas un citos darbos, kā arī nodevas graudā un nelieli maksājumi naudā. Palielinoties klaušām, daudzi zemnieki bēga uz Lietuvu, Baltkrieviju vai Krieviju.
Činša zemnieki renti maksāja galvenokārt graudā un naudā.

Kopš 17. gadsimta katra zemnieka sēta vēl maksāja dūmu naudu – valsts nodokli, ko noteica pēc dzīvojamo ēku skaita.
Latgales zemniekus pārpoļot neizdevās, tomēr latgaliešu valodā, ticējumos, paražās un sadzīvē pamazām izveidojās īpatnības, kas šo novadu atšķir no pārējās Latvijas teritorijas.

Liela ietekme Inflantijas jeb Latgales dzīvē bija jezuītu darbībai. Kad zviedri bija ieņēmuši Vidzemi un jezuītus no turienes padzinuši, viņi pārcēlās uz Inflantiju. Te jezuīti turpināja iedzīvotāju pievēršanu katoļticībai. Daugavpilī darbojās jezuītu kolēģija.

Inflantija beidza pastāvēt 1772. gadā, kad notika pirmā Polijas – Lietuvas dalīšana.
Trīs valstis – Krievija, Prūsija un Austrija parakstīja līgumu, saskaņā ar kuru Krievijas impērijas sastāvā nonāca Latgale un Baltkrievija.
Latgale tika pievienota Pleskavas, vēlāk Vitebskas guberņai. Kā Krievijas Vitebskas guberņas daļa Latgale palika līdz pat Latvijas valsts izveidei.

# data[].attributes.body
Kurzemes un Zemgales hercogiste bija autonoma Polijas - Lietuvas vasaļvalsts no 1561. g.  līdz 1795. g., kas pārvaldīja Kurzemi, Zemgali un Sēliju.

Pēc Livonijas kara (1558. g. - 1582. g.) beidza pastāvēt Livonijas Konfederācija. Dienvidigaunija un Latvijas Ziemeļaustrumi nonāca tiešā Polijas pakļautībā, izveidojot Pārdaugavas hercogisti. Daugavas Rietumkrastā tika izveidota Kurzemes un Zemgales hercogiste. Iesākumā tā bija pakļauta Lietuvas dižkunigaitim, bet vēlāk tieši Polijas - Lietuvas karalim. Par pirmo Kurzemes hercogu kļuva pēdējais Livonijas ordeņa mestrs Gothards Ketlers, kurš bija Polijas karaļa vasalis.

Līgums Kurzemes – Zemgales hercogistē:

1. noteica ticības brīvību,
2. garantēja vasaļu (muižniecības) līdzšinējās privilēģijas,
3. apstiprināja vācu muižniecības privilēģijas ieņemt valsts amatus hercogistē.

Hercogu vara nebija liela. Hercogs pārvaldīja tikai savas domēnes, kas juridiski bija gan hercoga personiskie īpašumi, gan hercogistes valsts zemes. Hercogam piederēja monopoltiesības uz vara raktuvēm, dzintara ieguvi, pastu un naudas kalšanu. Sākot ar 17. gadsimtu hercogam bija jāievēro Kurzemes landtāga lēmumi.

Hercogs:
1. iecēla hercogistes ierēdņus,
2. piešķīra lēņus,
3. izdeva dažādas privilēģijas,
4.apstiprināja pilsētu tiesības.

Kurzemes – Zemgales hercogistē pārsvarā valdīja luterticība, un iesākumā baznīcas pārvaldi vienpersoniski uzņēmās superintendants. Tikai 1636. gadā tika izveidota konsistorija, kuru veidoja seši pāvesti un seši hercoga padomnieki. Pēc Gotharda Ketlera ierosinājuma Kurzemē atjaunoja un uzbūvēja 70 baznīcas, kā arī sagatavoja mācītājus darbam latviešu draudzēs. Hercogs centās nostiprināt luterticību un mazināt katoliskās Polijas ietekmi. Garīgā literatūra tika tulkota arī latviski. Hercogistē katoļiem bija ticības brīvība.

Kurzemes – Zemgales hercogistes politiskais stāvoklis bija nestabils, jo to postīja poļu un zviedru kari. Gothards Ketlers cerēja, ka Polijas karalis saglabās viņa administratīvo varu arī Pārdaugavas hercogistē, bet Polijas valdnieks nebija ieinteresēts, lai hercoga vara nostiprinātos.

Privātmuižās muižnieki bija pilnīgi noteicēji par dzimtļaudīm. Gotharda privilēģija deva muižniekiem arī tiesu varu pār saviem ļaudīm. Lielākā daļa latviešu zemnieku hercogistē bija dzimtļaudis. Muižai bija pakļauti vairāki pagasti, kuru ļaudīm bija jāpilda klaušas, kas bija patvaļīgi noteiktas un mainīgas.

Sociāli augstāko slāni veidoja muižniecība. Garīdzniecība bija pakļauta laicīgai aristokrātijai. Vara pilsētās atradās patricināta un namnieku rokās. Visievērojamāko stāvokli ieņēma tirgotāji, bet vislielāko sociālo slāni veidoja zemnieki, kuri galvenokārt bija latvieši.

Kurzemes kultūrā pastāvēja divu kopienu sistēma. Latviešu tautas dzīvi maz ietekmēja noslēgtā vācu kultūra. Latviešu folkloras ietekmē daudzi vācu garīgās elites pārstāvji ticēja gan raganām, gan burvestībām, gan vilkačiem. Elles spēkus tie centās apkarot ar raganu prāvām. Latviešu turēšanos pie pagānisma tradīcijām un rituāliem centās apkarot.

# data[].attributes.body
VIDZEMES IEKĻAUŠANA KRIEVIJAS IMPĒRIJAS        SASTĀVĀ 1721

17. – 18.gs. Mijā Krievija uzsāk cīņu ar Zviedriju par izeju pie Baltijas jūras. Lielais Ziemeļu karš 1700. – 1721. (1721.g. Nīstades miers)
Kaujas laukā sastapās divi no izcilākajiem šī laika valdnieki Kārlis XII un Pēteris I. Sākumā kaujas veiksme bija zviedru pusē tomēr vēlāk pēc kaujas pie Poltavas Vidzemes un Rīgas liktenis bija izlemts.
Krievijas centienus atbalstīja arī vācu muižniecība. 1710.gada kapitulācijas rakstā tika noteikts, ka vācu muižniekiem tiks atdotas visas reducētās muižas.

Pēc pievienošanas Krievijai vācu muižniecība saglabāja arī virkni citu privilēģiju: vācu valoda administrācijā, luterisms reliģiskajā dzīvē, turpināja darboties Vidzemes landtāgs, plašas politiskās tiesības.

LATGALES IEKĻAUŠANA KRIEVIJAS IMPĒRIJAS SASTĀVĀ 1772.

Polijas – Lietuvas pirmās dalīšanas laikā, kad Krievija, Prūsija un Austrija parakstīja līgumu, saskaņā ar kuru Baltkrievijas un Latgales teritorija nonāca Krievijas īpašumā.  Latgale tika pievienota Pleskavas, vēlāk Vitebskas guberņai.

KURZEMES HERCOGISTES IEKĻAUŠANA KRIEVIJAS IMPĒRIJAS SASTĀVĀ

1795.gadā Polijas valsts beidz pastāvēt. Trešā Polijas – Lietuvas dalīšana.  Hercogistes muižnieki, lai saglabātu politisko un ekonomisko varu, pieņēma deklarāciju par pievienošanos Krievijai.
• Krievijas valdība vācu muižniekiem piešķīra tiesības:
– Lietot vācu valodu;
– Uz ticības brīvību;
– Pašpārvaldes privilēģiju.

# data[].attributes.body
Par latviešu pirmo atmodu var saukt periodu no 1848 g. līdz 1870 g. Atmodas pazīmes iesākās jau 1764.g, kad Latvijā dzīvoja Vācu dzejnieks un literāts Johans Gotfrīds Herders.
Tautas atmodai pamatus lika brāļu draudžu kustība Vidzemē, izglītības iespēju pieaugums, kā arī progresīvās idejas no Rietumeiropas.

Jau 17. gs. vācbaltu inteliģences pārstāvju interesi izraisīja latviešu dainas. Savukārt 18. gs. daļa vācbaltiešu izturējās pret tām ar kritiku, piemēram, Vecais Stenders tās uzskatīja par blēņu dziesmām un to vietā centās savas ziņģes ieviest.

Ziņģes sacerēt turpināja Neredzīgais Indriķis. Viņi radīja pamatu latviešu dzejas tradīcijām.
Latviešu nācijas formēšanās laikā sākās tautas nacionālā atmoda. Cīņu par tautas ekonomiskajām, juridiskajām, politiskajām un patstāvīgas nacionālās kultūras tiesībām uzsāka nacionālā inteliģence - jaunlatvieši.

Virkne izglītotu latviešu (Juris Alunāns, Krišjānis Barons, Atis Kronvalds, Rihards Tomsons un Krišjānis Valdemārs u.c.) radīja jaunlatviešu kustību ar mērķi veicināt latviešu lasīt un rakstītprasmi. Par vienu no pirmajiem kustības centriem kļuva Tērbatas Universitāte (tagad Tartu, Igaunijā). Jaunlatviešu kustība bija Eiropas Apgaismības laikmeta atspulgs, to uzskata par latviešu tautas atmodas sākumu.

Kustība vērsās pret:
• Vācu elites reliģisko dogmatismu;
• Kārtu sabiedrību;
• Viedokli par vācu kultūras pārākumu;

Jaunlatviešu darbības virzieni:
• Latvijas nacionālās preses izveidošana
• Bibliotēku dibināšana
• Skolototāju sagatavošana
• Jūrskolu dibināšana
• Dziesmu svētku tradīcijas aizsākšana
• Folkloras vākšana un apkopošana
• Latviešu teātra izveide
• Latvijas literārās valodas un nacionālās literatūras attīstība
• Aicinājums uz aktīvu saimniecisko darbību
• Cīņa pret pārvācošanos
• Latviešu biedrību dibināšana, zinātnes attīstība
• Nacionālās pašapziņas veidošana

# data[].attributes.body
1905. gada revolūcija Latvijā sākās pēc 13. janvāra, kad Daugavmalā karaspēks ar varu izklīdināja mierīgas protesta akcijas dalībniekus - tika nogalināti 56 cilvēki, bet ievainoti - ap 70 cilvēkiem.

Cēloņi:
Politiskā neapmierinātība pieauga kopš strīdīgās 1861. gada Aleksandra II dzimtcilvēku atbrīvošanas. Dzimtbūšanas atcelšana bija bīstami nepilnīga. Zeme un mājas joprojām piederēja muižniecībai, un zemniekiem tās bija jāizpērk. Cilvēku brīvība bija visai ierobežota un bieži vien - formāla, un viņu tiesības - pakļautas virknei būtībā šķiriski noteiktu pienākumu un noteikumu.
Sekas:

1905. gada 18. februārī Nikolajs II parakstīja trīs deklarācijas, svarīgākā no kurām bija par Valsts Domes izveidošanu. 14. oktobrī Vitte un A. Obeļenskis izstrādāja t.s Oktobra manifestu un prezentēja to caram. Manifests atbilda septembrī notikušajā Zemšu kongresā izvirzītajām prasībām, dodot pilsoņiem vienkāršākās pilsoniskās tiesības, legalizējot politiskās partijas, ieviešot ko līdzīgu vispārējām vēlēšanu tiesībām un pasludinot Valsts Domi par centrālo likumdevēju. Nikolajs II parakstīja manifestu 17. oktobrī, jo vēlējās izvairīties no asinsizliešanas un saprata, ka viņam nav pieejama pietiekami liela militārā spēka, lai rīkotos pretēji. Kad manifests tika izsludināts, notika spontānas atbalsta demonstrācijas visās lielākajās pilsētās. Streiki Sanktpēterburgā un arī citur vai nu oficiāli beidzās vai arī ātri pārgāja. Tika piedāvāta arī politiskā amnestija.

# data[].attributes.body
1914–1918

Kaujās pret vācu kavalēriju pie Jelgavas ar varonību izcēlās divi Daugavgrīvas cietokšņa bataljoni, kuri bija saformēti galvenokārt no latviešiem. Mēnesi vēlāk latviešu politiskās aprindas vēlējās panākt latviešu nacionālo karaspēka vienību izveidošanu Krievijas armijas sastāvā kā rezultātā veidojās latviešu strēlnieku bataljons. Šis notikums radīja vēl nebijušu sajūsmu un cerības nosargāt Rīgu un atbrīvot Kurzemi.

Pirmais pasaules karš kļuva par otru asiņaināko cīņu cilvēces vēsturē (pēc Taipinu sacelšanās), tomēr upuru skaitā to jau pēc vienas paaudzes pārspēja Otrajā pasaules karā.

SEKAS:

Kara laikā gāja bojā aptuveni 8,6 miljoni kareivju un aptuveni 6,5 miljoni civiliedzīvotāju.

Karš likvidēja Vīnes kongresa iedibinātās starpvalstu attiecības un robežas Eiropā. Sabruka četras impērijas: Vācijas impērija, Austroungārijas impērija, Osmaņu impērija un Krievijas impērija, un to valdnieku dinastijas — Hoencollernu dinastija, Hābsburgu dinastija, Osmaņu dinastija un Romanovu dinastija.

Nespēja efektīvi atjaunot mieru un labklājību, kā arī jauno nacionālo valstu ambīcijas noveda pie autoritārisma izplatības starpkaru perioda Eiropā — tas lika parādīties fašismam Itālijā, nacismam Vācijā un Otrajam pasaules karam tikai vienu paaudzi vēlāk. Karš kļuva par Oktobra revolūcijas katalizatoru Krievijā, kas iedvesmoja komunisma revolūcijas tik atšķirīgās valstīs kā Ķīna un Kuba, un lika pamatus Aukstajam karam starp PSRS un ASV.

Austrumos Osmaņu impērijas sabrukums lika pamatus modernajai Turcijai. Centrālajā Eiropā dzima jaunas valstis — Čehoslovākija, Dienvidslāvija, Latvija, Lietuva, Igaunija, Somija u.c. Atkal tika atjaunota Polijas pastāvēšana.

Franču un Britu impērijas aktivitātes Tuvajos Austrumos pēc Osmaņu impērijas sabrukuma lika pamatus mūsdienu konfliktu zonai Tuvajos Austrumos.

1918. gada 18. novembrī, izmantojot labvēlīgo vēsturisko situāciju, Rīgas pilsētas Otrajā teātrī proklamēja neatkarīgu Latvijas valsti.

# data[].attributes.body
Latviešu nācija vēlmi pēc savas valsts pierādīja, ar ieročiem rokās aizstāvot jaunizveidoto Latvijas Republiku Neatkarības karā (1918 - 1920).

1918.gada novembra beigās Latvijā iebruka Padomju Krievijas Sarkanā armija. Latvijas Pagaidu valdībai bija pārāk maz laika un līdzekļu, lai paspētu noorganizēt valsts aizsardzību, līdz ar to izveojās vienošanās par militāro sadarbību ar Vāciju, bet šī vienošanās nedeva vēlēmos rezultātus.

1919. gada janvāra beigās Pagaidu valdības kontrolē atradās vairs tikai neliela teritorija ap Liepāju un vēlāk tā saruka līdz vienam kuģim. Tomēr, Latvijas karaspēkam nācās cīnīties arī pret Vācu spēkiem, kas baidījās, ka vācbaltieši zaudēs savas privilēģijas un viņi vairs nespēs kontrolēt Latviju.

Izšķirošā uzvara tika gūta 1919. gada jūnijā Cēsu kaujās, apvienotajam igauņu un latviešu karspēkam uzvarot Landesvēru un vācu Dzelzs divīziju.
1920. gada janvārī Latvijas armija, cieši sadarbojoties ar poļu armiju, no Sarkanās armijas atbrīvoja Latgali.
1920. gada 15. jūlijā Latvija atjaunoja diplomātiskos sakarus ar Vāciju un 1920. gada 11. augustā noslēdza miera līgumu ar Padomju Krieviju.

# data[].attributes.body
1939.-1945.

Latvijas īstenotā miermīlīgā neitralitātes politika nespēja novērst agresiju. Divas totalitārās lielvalstis – PSRS un nacistiskā Vācija 1939. gada 23. augustā noslēdza savstarpējas neuzbrukšanas līgumu, kas patiesībā nozīmēja slepenu vienošanos par koordinētu uzbrukumu vairākām kaimiņvalstīm.

1941. gada 22. jūnijā savstarpēju karu uzsāka bijušie sabiedrotie PSRS un Vācija. Frontes līnija divas reizes šķērsoja Latvijas teritoriju, kaujās tika izpostīta liela daļa teritorijas, nodarot pamatīgus zaudējumus. Abu karojošo valstu armijās pretlikumīgi tika mobilizēti arī simtiem tūkstošu Latvijas pilsoņu.

Bēgļu gaitās no Latvijas devās ievērojams skaits iedzīvotāju, no kuriem pēc kara lielākā daļa Latvijā atgriezties nevarēja padomju okupācijas režīma represiju dēļ.

# data[].attributes.body
II pasaules kara noslēgumā PSRS Eiropā bija iekarojusi plašas teritorijas, kurās iepriekšējo valstu neatkarība pēc karadarbības beigām tika atjaunota tikai daļēji. PSRS šajās valstīs paturēja savu karaspēku un uzspieda komunistisku valsts pārvaldes formu. Jebkuri mēģinājumi atbrīvoties no PSRS ietekmes tika nežēlīgi apspiesti, iejaucoties PSRS karaspēkam.

Sovjetizācija bija Latvijas teritorijas un iedzīvotāju pakļaušana, visu politisko, sociālekonomisko un kulturālo atšķirību starp Latviju un PSRS likvidēšana. Tā bija novērojama kolhozu izveidošanā, Latvijas Komunistiskās partijas izveidē. No atbildīgākiem amatiem tika atlaisti visi, par kuru lojalitāti padomju režīmam bija šaubas, kā arī tie, kas bija ieņēmuši atbildīgus amatus neatkarīgās Latvijas laikā.
Tomēr, tika saglabātas tradīcijas, piemēram, svinēti Līgo svētki un Ziemassvētki, tautas vēsturiskā atmiņa rūpīgi glabāja un jaunajām paaudzēm nodeva ar nacionālo valstiskumu un identitāti saistītās vērtības.

Demonstrējot ārēju adaptēšanās un pielāgošanās spēju dzīvei okupācijas apstākļos, Latvijas nācija nešaubīgi izmantoja iespēju atjaunot valstisko neatkarību, tiklīdz tas bija iespējams.

# data[].attributes.headline
Trešā atmoda. LR neatkarības atjaunošana.

# data[].attributes.subject
Trešā atmoda. LR neatkarības atjaunošana.

# data[].attributes.body
1985. gadā pie varas PSRS nonāca Mihails Gorbačovs, kurš uzsāka ekonomiskas un vēlāk arī politiskas reformas. Viņš pieļāva atteikšanos no Komunistiskās partijas varas monopola un viedokļu dažādību, esošo situāciju bez kavēšanās izmantoja Baltijas tautas.
1988. gadā tika dibinātas tautas kustības (Latvijā – Latvijas Tautas fronte (LTF)), kas ātri kļuva skaitliski lielākas par republiku komunistiskajām partijām.

Neatkarības atgūšanas posmā Baltijas valstu tautas kustības aktīvi sadarbojās, to vadības regulāri tikās, lai saskaņotu savu rīcību. Spilgts sadarbības un spēka apliecinājums bija 1989. gada 23. augustā sarīkotā akcija “Baltijas ceļš”, kad cauri visām trim Baltijas valstīm dzīvā ķēdē sastājās aptuveni divi miljoni cilvēku. Tas bija arī spilgts apliecinājums starptautiskajai sabiedrībai, ka idejām par Baltijas valstu neatkarību ir plašs tautas atbalsts.

Neraugoties uz PSRS prezidenta M. Gorbačova solījumiem neizmantot vardarbīgas metodes varas maiņai Baltijā, Lietuvā un Latvijā 1991. gada janvārī notika PSRS armijas un iekšlietu struktūru uzbrukumi vietējām varas iestādēm un stratēģiskiem objektiem.
Plašā sabiedrības iesaiste novērsa kārtējo mēģinājumu gāzt likumīgi ievēlētās un apstiprinātās LR varas struktūras. Pēdējais šāds mēģinājums notika 1991. gada augustā, kad virkne augstu PSRS amatpersonu Maskavā sarīkoja pret M. Gorbačovu vērstu puču.

Ar zināmiem sarežģījumiem 1994. gadā tomēr tika pabeigta Krievijas armijas izvešana no Latvijas teritorijas, un tas pielika punktu padomju okupācijas karaspēka saimniekošanai Latvijā.