# data[].attributes.attachment_link.readable_text
* Aiškinsiuosi, kas yra Biblija, kaip ji atsirado.
* Svarstysiu Biblijos universalumo, ypatingumo priežastis.
* Apibūdinsiu judėjų ir krikščionių šventųjų knygų struktūrą.
* Mokėsiu atskirti Biblijos literatūrinius žanrus, analizuoti ir interpretuoti ištraukas.

Kaip taikyti šį mokymosi objektą vienoje ar keliose pamokose:

1. Sudominkite mokinius: parodykite pirmą kadrą ir užduokite provokuojamą klausimą, ar mokiniai nori ieškoti didžių slėpinių. Mokinių atsakymus susiekite su tema „Biblijos struktūra ir žanrai" ir siūlykite kelionę į Biblijos šalį. Sužadinę pažinimo troškimą klauskite, kas yra Biblija, apie ką ji pasakoja. Mokinių atsakymai papildomi mokymosi objektų medžiaga. Sužadinkite mokinių patirtį ir kvieskite prisiminti, kokiose situacijose Šventojo Rašto eilutės juos stiprino ir guodė. Šiomis mintimis kvieskite pasidalyti su suolo draugu. Galite pasiūlyti atlikti kritinio mąstymo užduotį apie gyvenimo klausimų kėlimą skaitant Šv. Rašto ištrauką.

2. Norėdami pažinti Biblijos kilmės kraštą analizuokite žemėlapius, civilizacijų pėdsakus Dievo tautos istorijoje. Konteksto pažinimas padės suprasti Senojo Testamento pasakojimus. Analizuokite Dievo tautos tikėjimo kelionę aptardami svarbiausius šventos istorijos įvykius. Nepamirškite sustoti po kiekvieno ir po kelių kadrų apmąstyti ir padiskutuoti. Pateikite mokiniams klausimų, skatinančių įvairius mąstymo būdus (klausimų pavyzdžiai duoti kadruose).

3. Pateikite informaciją, kas yra Biblijos Autorius ir rašytojai. Siūlykite užduotį: pristatyti Biblijos vertimų kelią į lietuvių kalbą. Biblijos tauta buvo judėjai ir jie savo dvasinę patirtį per kelis šimtmečius surašė į ritinius. Aptarkite judėjų TaNaKo struktūros schemą. Analizuokite žydų ir graikų mąstymo ypatumus. Aiškinkitės, kas sudaro krikščionių Bibliją, ir analizuokite jos sandorą.

4. Siūlykite mokymosi medžiagą apibendrinančias užduotis: kritinio mąstymo užduotį - sukurti dialogą apie judėjų ir krikščionių šventąsias knygas arba atlikti 1-2 testus.

5. Tęskite pažinimo kelionę ir pasiūlykite pažvelgti į Bibliją kaip į biblioteką, kurioje yra įvairių žanrų knygų, ir bandykite juos atpažinti. Aptarkite Biblijos literatūros žanrus ir kartu bei individualiai mokykitės juos nustatyti (3-4 testai). Aiškinkitės, kaip galima rasti reikiamą Biblijos vietą. Pasiūlykite atlikti kritinio ar kūrybinio mąstymo užduotis, kurios padeda analizuoti Šventojo Rašto tekstus.

6. Apmąstykite pamoką ir jos eigą, skirkite apibendrinamąsias kritinio ar kūrybinio mąstymo užduotis arba panaudokite įprastesnį vertinimo metodą, pavyzdžiui, testą Įsivertink.

Tematika: Šventasis Raštas

Tema: Biblijos struktūra ir žanrai

Demonstracija: Biblijos struktūra ir žanrai

# data[].attributes.attachment_link.description
Aiškinsiuosi, kas yra Biblija, kaip ji atsirado.* Svarstysiu Biblijos universalumo, ypatingumo priežastis.* Apibūdinsiu judėjų ir krikščionių šventųjų knygų struktūrą.* Mokėsiu atskirti Biblijos literatūrinius žanrus, analizuoti ir interpretuoti ištraukas. Kaip taikyti šį mokymosi objektą vienoje ar keliose pamokose: 1. Sudominkite mokinius: parodykite pirmą kadrą ir užduokite provokuojamą klausimą, ar mokiniai nori ieškoti didžių slėpinių.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Parašė ANTANAS RUBŠYS

Olos K V ir K VI buvo aptiktos kartu su K IV. K VI atrado Ta'amireh beduinai. Ji yra arti wadi Kumrano krioklio, gana žemai šlaito, kurio šlyno terasą buvo išplovęs krintąs vanduo. K V atrado archeologai, K IV atkasinėdami. Ji yra tik šiek tiek į šiaurę nuo K IV šlyno terasoje.Guvūs beduinai aptiko dar vieną olą su ritiniais. Ji netoli nuo K III, apie du kilometrus į šiaurę nuo Khirbet Kumrano. Olos anga buvo užgriuvusi, tačiau per plyšius aušros ir sambrėš-kos metu landžiojo aibės šikšnosparnių. Beduinai olos angos plyšius praplatino ir rankraščius iššlavė. Jų būta labai kruopščių. Archeologams atskubėjus, berasta tik geležies ir žalvario amžių pėdsakai, įamžinti tūkstantmečių nuosėdose.29 Du beveik sveiki ritiniai pateko pas Taamireh ir vertingi bent penketos kitų ritinių likučiai pas Ta'-amireh ir archeologus. K XI savo svarba lenktyniauja su K I ir K IV.Kumrano visumos atkasimas davė statybinius ir apyvokinius duomenis apie jo gyventojų kasdienybę. Pradininkai, matyti, panaudojo seno forto, statyto Ezekijo VIII a. ar Josijo VII a. prieš Kristų, likučius. Laikui bėgant, pastatai tarnavo poros šimtų asmenų grupei. Jų miegota netolimose olose, palapinėse ir būdose; valgyta, melstasi, mokytasi, perrašinėta brangiuosius rankraščius bendrose patalpose.45. Šventraštyje užtinkamas literatūrinis žanras. Jo pagalba
Kun. A. L. Rubšys, baigęs Šv. Rašto studijas Bibliniame institute, nuo 1959 profesoriauja New Yorko Manhattan College ir drauge nuo 1971 dėsto S. Testamentą New Yorko Šv. Juozapo kunigų seminarijoj.
Amžių amžiais ir dar vos prieš ketvirtį šimto metų vietovės, kuriose rituliniai rankraščiai atrasti, buvo gamtos užgrūdintų beduinų viešpatija. Todėl ir daug rankraščių buvo jų atrasta. Visuose atradimuose lemtingos svarbos turėjo vietovių sausumas. Archeologai, pripratę prie gausių kritulių Palestinoje žiemos metu ir jos drėgnumo nakties rasoje, negalėjo tikėti, kad šitoks kraštas galėtų išsaugoti trapius papiruso ar odos rankraščius. Judėjos dykumoje, kur drėgmės mažiau, įvyko tai, kuo "neįmanoma" tikėti.10

Kumrano bibliotekos studijos įgalino apčiuopti ne tik jos pirmuosius savininkus, bet ir jų gyvenimą žydijoje dviejų paskutinių amžių prieš Kristų ir pirmojo amžiaus po Kristaus būvyje. Paleografų ir archeologu daug padaryta. Remiantis kalbotyra,

Tyla nužengė ant Kumrano dykynės. Tik sezoniniai archeologiniai tariamo esenų židinio iškasinėjimai tebuvo tęsiami. 1955 m. pavasarį, ryšium su iškasinėjimais, aptikta dar keturios olos su rankraščiais: K VII - KX. Kaip ir KIV bei K V, jos glūdėjo šlyno terasoje, šalia Khirbet Kumrano. Kadaise jų įgriūta. Mat, wadi Kumrano vaga išplovė savo šlyninius krantus. Tik sauja rankraščių skiaučių ir nuotrupų jose terasta. Dauguma žiemos liūčių metu buvo nuplauti į netolimą Negyvąją jūrą.

Olų Khirbet Kumrano apylinkėje ištyrimas ir paties židinio atkasimas įgalino ne tik spėlioti, bet ir apčiuopti konkrečiai ryšį tarp griuvėsių ir rankraščių. Panašios rūšies keramika ir ostra-kai30 rasta tiek židinyje, tiek olose. Keramikos liudijimas Palestinos archeologijoje yra itin svarbus.31 Dauguma keramikos iš olų datuojama iš helenistinio - romėnų laikotarpio ir yra tapati su keramika, rasta griuvėsiuose. Net olose be ritinių rasta tapati keramika. Atrodo, kad čia tik gyventa.32 Archeologai padarė išvadą, kad 'Visi 11 Kumrano olų rankraščiai priklausė vienai ir tai pačiai bibliotekai; . . . biblioteka gi - vienai žydų sektai, kuri naudojosi Kumrano pastatais.33

senieji Raštai - pasakojamieji ir įstatyminiai - buvo aiš-
kinami naujųjų įvykių šviesoje. Yra du pagrindiniai tipai:
hagadinis - aiškina pasakojamuosius tekstus, halachinis -
: tatyminius. Taigi, midrašas, kaip literatūrinis žanras, yra lite-
ratūra apie literatūrą.
46. Cross, op. cit., 34.
47. P. W. Skehan, G. W. MacRae, R. W. Brown,
"Texts and Versions", knygoje The Jerome Biblical Com-
mentary, kurią išleido R. E. Brown, J. A. Fitzmyer, R. E.
Murphy (Englewood Cliffs, 1968) II, 563.
48. Cross, op. cit., 36.
49. D. Barthėlemy yra domininkonas, o J. Starcky - pasaulietis kunigas.
50. Pasaulietis kunigas. Šiuo metu darbuojasi Centre Nationale de la Rėcherche Scientifkme, Paryžiuie.
51. Cross, op. cit., 36-37: Palestinos muziejaus darbo kambariai buvo tikras kalbų Babelis. Nežiūrint to, rašo Cross "esama mokslinių prielaidų harmonijos, dalinamasi atradimo nuostaba ir bendru sąmojumi. Tik vakarais kavinės sode ginčijamasi apie teologiją". Technišką darbą labai spalvingai aprašo tas pat Cross, ten pat, 37-39.
52. Skehan, MacRae, Brown, op. cit., II, 565. Taip pat Cross, op. cit., 33-34.
53. Šis šriftas savo kilme yra iš laikų prieš tremtį žydų tremtis Babilone prasidėjo Jeruzalės sugriovimu 587 m. prieš Kristų). Atgimė Makabiejų nacionalizmo laikais (II a. prieš Kristų). Tokie "mažmožiai" svarbūs datuojant Šventraščio nuorašus.
54. Targum yra aramajiška hebrajiško Šventraščio parafrazė, arba apylaisvis vertimas.
55. Įdomus tuo, kad buvo Gamalielio I (apaštalo Pauliaus tariamo mokytojo - žr. ApD 22:3) pasmerktas - žr. Babilonijos Talmudas, Šabbat 115a; Jeruzalės Talmudas, Šabbat 16a. Vienas iš anksčiausių žinomų targum raštų.
56. Y. Yadin, "Temple Scroll', The Biblical Archaeo-logist 30 (1967), 135-149.
57. Sanders, op. cit., 136-137.
58. Ten pat, 136; Cross, op. cit., 39-40. Taip pat Brovvn, op. cit., II, 547.
59. Ypač iš KI Komentaro Habakukui - KI KomHab; KIV Komentaro Nahumui - K IV KomNah; K IV Komentaras Psalmei 37 - KIV KomPs 37; KI Bendruomenės įstatams - KI BendĮst.; KI Psalmėms - KI Ps ir KI Karui tarp Šviesos ir Tamsos vaikų - KI Karas. Toliau bus vartojami sutrumpinti vardai.
60. 1 Makabiejų 2:42.
61. Damasko Dokumentas 1:9-10. Pora šio dokumento
rankraščių (iš viduramžių: X-XII a.) buvo rasta Kairo (Egipte)
vienos sinagogos rankraščių klėtyje (Geniza) jau 1896-97 m.
9 rankraščių fragmentai buvo užtikti ir Kumrane. "Teisingumo
mokytojas": Teisus ir Teisėtas Mokytojas.
62. Brovvn, op. cit., II, 552.
63. Naturalis Historia 5:17, 73. Žr. C. Burchard, Revue
Bibliųue 69 (1962), 533-569,
64. Žr. Cross, op. cit., 51-52: "yra pakankamai duome
nų, kurių dėka galima ritinių savininkus sutapatinti be abejojimo su esenais". Daug mokslininkų graikiškąjį žodį "essenoi" veda iš aramajiško "hasen" arba "hassaya", kuris atitinka hebrajišką "hasidim".
65. Brovvn, op. cit., II, 551-552. R. De Vaux, Revue
Bibliąue 76 (1966), 212-235, įsakmiai teigia, kad joks kitas
sutapatinimas nepatenkina turimų duomenų.
66. Cross, op. cit., 127-160; Sanders, op. cit., 130.
67. KI KomHab 2:8; KIV KomPs 37 11,15; KI Karas 17:2-3.
68. J. Carmignac, Christ and the Teacher of Righteous-ness (Baltimore, 1962); J. Jeremias, Der Lehrer der Gerech-tigkeit (Gottingen, 1963).
69. Titulas yra tradicinis, pvz., Joelio 2:23 ir Ozėjo
10:12.
70. I Makabiejų 10:18-21.
71. KI KomHab 1:13; 8:8-13; 8:16-9:2; 9:9-12; 9:16-
10:6; 11:12-15; 12:2-6; 12:7-10. Pagrindinis tekstas 8:8-13. Žr.
Cross, op. cit., 141-144; Sanders, op. cit., 130-131.
72. Brovvn, op. cit., II, 552.
73. K I KomHab 5:10-11; 9:9.
74. KI KomHab 11:4-8. Ši žinutė rodo, kad Kunigas ir
Mokytojas šventė Atsiteisimo Dieną pagal skirtingus kalendo-
rius: Mokytojui - šventė, o Kunigui - jokia šventė, nes jis
ne tik nešvenčia, bet dar ir kitus vaikosi!
75. K IV KomPs 37 1:18-20; K I KomHab 9:9-12.
76. 1 Makabiejų 12:18; 13:23.
77. 1 Makabiejų 14:41-48.
78. Jozuės Psalmė K IV Testamentai 24-29. Žr. P. Skehan,
Catholic Biblical Cuarterly 21 (1959), 75.
79. Užuomina apie šį faktą Damasko Dokumente 6:5
sako: "Izraelio konvertitai paliko Judėjos kraštą ir apsigyveno
Damaske" (Damaskas - Kumranas perkelta prasme).
80. Numizmatikos liudijimas nuo 130 m. prieš Kristų.
81. Ypač A. Dupont-Sommer, "Le maitre de justice fut-il mis a mort", Vetus Testamentum 1 (1951), 200-215 ir 5 (1955), 113-129.
82. KI KomHab 11:4-8 ir KIV KomPs 37:32-33. Taip pat Cross, op. cit., 157-160.

83. Ten pat, 158.
84. K I KomHab 8:1-3.

85. Galimų mesijinių pretenzijų klausimas bus keliamas vėliau.
86. Simono Makabiejiečio sūnus, valdęs nuo 135-104 prieš Kristų. Žr. Josephus Flavius, Antiquitates 13:10, 5.

87. Fariziejai buvo kita Hasidim - ištikimųjų, arba pamaldžiųjų - grupė. Jie buvo likę ištikimi Malcabiejų politiniams siekiams.
88. Johannes Hyrcanus įpėdinis, valdęs nuo 103-76 prieš Kristų.

89. K IV KomNah.
90. Žr. Antiquitates 13:14, 2.
91. Valdė nuo 76-67 metų prieš Kristų.

92. J. T. Milik, Ten Years of Discovery in the Wilderness ofjudaea (London, 1956), 73.
93. Kumrano esenų manymu, Kittim - romėnai - Dievo bausmė Makabiejams. Žr. KI KomHab 2:12ss.

94. Žr. aukščiau.
95. Nėra jokios numizmatikos iš šio laikotarpio!
96. "Karas tarp Šviesos ir Tamsos vaikų".
97. Brovvn, op. cit., II, 556.
98. Ten pat, II, 553.
99. K I Bendrjst. 9:17-18:21.
100. KI BendrĮst. 1:18-20.
101. Hebrajiškai mebaqqer, graikiškai episkopos, lietu-
viškai prižiūrėtojas (arba vyskupas).
102. K I BendrĮst. 1-3.
103. Hebrajiškai Torah, kuris reiškia mokymą apie Dievo Valios apreiškimą.
104. K I BendrĮst. 5:7-9.
105. K I BendrĮst. 3:6-12; 5:13.
106. K I BendrĮst. 3:7-9.
107. KI BendrĮst. 6:16-17.
108. Manoma, kad ši laikysena nebuvo vien tik pakopa, bet ir nuolatinė padėtis tiems, kurie nesiryžo eiti toliau. Šiuo atveju jie patys rūpindavosi savo pragyvenimu ir mokėdavo nario mokestį bendruomenei. Jų tarpe, gal būt, buvo vedusieji nariai (?).
109. KI Bendr Įst. 3:18-20.
110. K I Bendr Įst. 3:21-23.
111. Cross, op. cit., 96-100.
112. Žr. aukščiau.
113. Damasko Dokumente ir K I Karas, passim.
114. Žr. aukščiau.
115. Josephus Flavius, Bellum Judaicum, II, 120-121, yra dviprasmiškas šiuo klausimu. Pagal jį, esenai vengia, bet neatmeta moterystės. Cross, op. cit., 97-98, tarp kitko teigia:
This area of Essene life can best be understood, not by positing a sect of marrying Essenes alongside a celibate sect, but by recognizing an ambiguous attitude tovvard marriage integral to the structure of the Essene faith". , 116. K I BendrĮst. 6:7-8.
117. K I Bendr Įst. 3:4-5; 5:13-14.
118. KI Bendr Įst. 6:20-21.
119. KI BendrĮst. 9:8.
120. KI Bendr Įst. 6:8ss.
121. KI Bendr Įst. 2:19.
122. KI BendrĮst. 8:1. Nėra aišku, ar iš viso 15 ar tik 12, - 3 kunigai 12 padala? Dvylika Izraelio giminių ir trys Levio giminės šeimos?
123. KI BendrĮst. 6:3-7.
124. K I Bendr Įst. 6:12; 6:20.
125. "Mokinių susirinkimas" ApD 6:2.5; 15:12 yra labai
panašus į Kumrano "Susirinkimą Daug(elio)".
126. Mebaqqer - episkopos - prižiūrėtojas (vyskupas).
127. Plg. Kumrano "prižiūrėtoją" su Naujuoju Testamen-
tu: 1 Pet. 2:25; ApD 20:28; Ti 1:7-9; 1 Tim 3:2-7. Žr.
R. E. Brown, Neto Testament Essays (Milwaukee, 1965)
25-30. Panašumas tarp Kumrano esenų ir Jeruzalės bažnyčios
yra daugelio mokslininkų pastebėtas.
128. Hab. 2:4.
129. KI KomHab 8:1-3.
130. Tikėjimas, kad Dievas istorijoje kuria savo Karalystę
per Mesiją, - savo Pateptąjį (graikiškai Kristų).
131. Plati bibliografija šiuo klausimu: J. A. Fitzmyer,
Catholic Biblical Cuarteriy 27 (1965), 349, išnaša 7.
132. Taip ankstesnieji Bendr Įst. ir Psalmių nuorašai.
133. Apie 120-110 m. prieš Kristų.
134. Žr. aukščiau.
135. Pagal Damasko Dokumentą 19:35-20:1. Šis dokumentas
datuojamas apie 100 m. prieš Kristų.
136. Pagal Damasko Dokumentą 20:14-15.
137. KI KomHab kalba apie Kittim - romėnus - kaip
Dievo teismą.
138. K I Bendr Įst. 9:11.
139. Pakartoto Įstatymo 18:15.18.
140. Malachijo4:5 (3:23).
141. D.M. Stanley ir R. W. Brovvn, "Aspects of New
; Lk 4:24-26; 7:11-17.
142. Zacharijo 4:14.
143. 2 Samuelio 7:12-13 (pagal arkivysk. J. Skvirecką
2 Karalių 7:12-13).
144. Siracido 45:15.24; Išėjimo 29:9; 40:15.

2. Ritinių, skiaučių ir nuotrupų katalogas
11 olų Kumrano griuvėsių apylinkėje išsaugojo apie 600 skirtingų rankraščių, - bent dešimt ritinių gerame stovyje ir tūkstančius skiaučių bei nuotrupų. Šie rankraščiai kadaise priklausė vienai tos pačios sektos bibliotekai. Galimos išimtys: K III ir K VII radiniai. F. M. Cross, pvz., radinius dalija į "pagrindinę biblioteką" - ritinius ir jų fragmentus iš KI, KIV ir KXI ir "privačius rinkinius" - skiautes ir nuotrupas iš likusių olų.40 K III Bronzos ritinys, daugelio manymu, nepriklausė Kumrano esenams, bet kokiai nors kitai grupei.41

K VII rasti tik papirusai graikų kalba. Keliolika mažų fragmentų. Didesnieji buvo tapatinami su Septuagintos knygų nuorašai s.42Piršosi išvada, kad ir mažesnieji panašios kilmės. Jose O'Calla-ghan, popiežiškojo Šventraščių Instituto Romoje profesorius, pateikė teiginį, kad K VII slėpė labai ankstyvas - net prieš 70 metų po Kristaus! - Morkaus evangelijos ir kitų Naujojo Testamento knygų graikų kalba nuorašų nuotrupas.43 O'Cal-laghan teiginys kol kas tik teiginiu lieka. Nežiūrint to, ryškėja galimumas, kad K VII turinys nepriklausė Kumrano esenų bibliotekai. Šiame straipsnyje Kumrano esenų bibliotekos katalogą ribosime trijų olų radiniais: KI, K IV ir K XI.

Kumranas I (K I):
Ola K I atrasta atsitiktinai. Ištirta ji nuodugniai tik 1949 m. pavasarį. Rasta 7 palyginti nesutrūniję (3 dar net moliniuose ąsočiuose) ritiniai ir 70 fragmentų:

Izaijas: hebrajiškas pranašo Izaijo knygos tekstas (šiek tiek skirtingas nuo mazoretinio teksto),44 apima visus 66 perskyrimus ir datuojamas apie 100 m. prieš Kristų.

Serek Hayyahad-Bendruomenės Įstatai: hebrajiška Kumrano bendruomenės regula, datuojama apie 100 m. prieš Kristų.

Pešer HBaqquk-Komentaras (pranašui) Habaku-kui: laisvas pranašo Habakuko minties pritaikymas Kumrano bendruomenei hebrajų kalba; datuojamas apie 50 m. po Kristaus.

Pradžios knygos apokrifas: hagadinis midra-šas45 apie Prad 2 ir 12-15 aramajų kalba, datuojamas tarp 50-1 m. prieš Kristų.

Šie 4 ritiniai buvo nupirkti Mar Athanasius Yešue Samuel, sirų metropolito Jeruzalėje, per vertelgas iš Ta'amireh beduinų; išvežti iš anuometinės Jordanijos ir vėliau JAV parduoti Izraeliui už $250,000.00.

Izaijas: dalis pranašo Izaijo knygos teksto, artimesnis mazoretiniam, datuojamas tarp 1-50 m. po Kristaus.

Hodayot = Padėkos psalmės: hebraiškai sukurtos Kumrano bendruomenėje giesmės, datuojamos tarp 50-1 m. prieš Kristų.

Serek Hammilhamah=Karo nuostatai, - Karo ritinys: hebrajiškas galutinio būsimo karo tarp Šviesos Vaikų (Kumrano bendruomenės) ir Tamsos Vaikų (tų, kurie nepriklauso Kumrano bendruomenei) aprašymas. Šio mūšio metu pats Dievas ir Jo angelai sunaikins blogį. Pasižymi vaizdingumu. Datuojamas apie 50-1 metų prieš Kristų.

Šie trys ritiniai per senienų vertelgas pasiekė E. L. Sukenik, Žydų universiteto Jeruzalėje profesorių, ir buvo jo nupirkti.

Šiuo metu visi 7 KI ritiniai yra Knygos šventovėje, Jeruzalėje. Anie 70 fragmentų - arba Palestinos dabar Rockefellerio) archeologiniame muziejuje, Jeruzalėje (buvusioje Jordanijoje) arba Senienų departamento muziejuje Ammane (Jordanijoje).

Kumranas IV (K IV):
Ola KIV buvo aptikta beduinų, bet atkasta archeologų pastangomis. Daugeliu atžvilgiu ši ola yra vertingiausia iš visų, nes išsaugojo "dešimtis tūkstančių fragmentų . . . , ir [jos] rinkinys neturi sau lygaus dydžiu ir svarba".46 Nebuvo čia nesutrūnijusių ritinių. Rasta joje fragmentų, - skiaučių ir nuotrupų, - iš 400 skirtingų rankraščių! Ši ola arti Kumrano bendruomeninių pastatų. Atrodo, kad, romėnų legionieriams artinantis, Kumrano esenai šią olą panaudojo savo bibliotekai paslėpti. Paminėtinos būdingesnės ritinių skiautės ir nuotrupos:

Senojo Testamento knygų nuorašai, kurie buvo padaryti III a. prieš Kristų. Tai seniausi turimi Šventraščio nuorašai!47

Šventraštiniai rankraščiai su hebrajišku tekstu, nepanašiu į mazoretinį, bet artimu hebrajiškam tekstui, kurį naudojo Septuagintos vertėjai.

Tobito knygos tekstas originalia aramajų kalba (turėta iki šiol tik lotyniškai ir graikiškai).

Svarbesnių apokrifų hebrajiški arba aramajiški tekstai, kurie iki šiol buvo žinomi tik per vertimus, pvz., Enochas, Jubiliejų knyga, Testamentai.

Šimtai nešventraštinių rankraščių, kurie įgalina suprasti Kumrano esenų galvoseną ir laikyseną, ir ankstyvesnių kopijų skiaučių bei nuotrupų nešventraštinių K I ritinių. Gausu komentarų, kalendorių, apokaliptinės raštijos ir raštų su šifru.

Olos K IV rinkinys duoda daug duomenų apie Kumrano esenų raštiją - šventraštinę ir nešvent-raštinę, kurios pagalba galima apčiuopiamiau suprasti ne tik juos pačius, bet ir žydiją prieš krikščionybės gimimą ir jai gimstant. Darbas su ritinių skiautėmis ir nuotrupomis sunkus ir lėtas. Dauguma jų susisukę, susitraukę, susiraukšlėję, apskretę ir drėgmės bei amžių pajuodinti. Ištie-sinimas, nuvalymas, atpažinimas ir sutapatinimas - milžiniška ir pilna galvosūkių užduotis. Praverčia ne tik vėliausios technologijos pagalba, bet ir žmogaus išradingumas.

Beduinai pirmieji aptiko olą K IV. Tad reikėjo daug rankraščių skiaučių ir nuotrupų iš jų "išpirkti". Rankraščių likučiai buvo pristatomi dėžutėse, - cigarečių, filmų, batų, - pagal skiaučių ir nuotrupų dydį. Įdomu pastebėti, kad beduinai, žinodami raštų ant odos ir papiruso piniginę vertę, elgėsi su jais atsargiai ir pagarbiai. Pasitaikė, kad net vatą ir tualeto popierių panaudojo, kad juos apsaugotų, vienus nuo kitų atskiriant. Nesykį klijais ir popieriumi sustiprino vos-ne-vos besilaikančias skiautes ir nuotrupas.

Nuo 1952 metų, kada KIV buvo pirmąsyk aptikta, tūkstančiai fragmentų atsidūrė Palestinos archeologiniame muziejuje Jeruzalėje. Didesnę jų dalį nupirko Jordanijos valdžia iš Ta'amireh beduinų ir patys archeologai atrado iškasinėjimų metu. Tačiau šie pradiniai tūkstančiai neišsėmė visų olos KIV turtų. Senienų departamentui, Palestinos muziejui Jeruzalėje ir kitoms Jordanijos mokslo įstaigoms išsėmus savo išteklius, Jordanijos ministrų kabinetas išleido potvarkį, pagal kurį buvo leidžiama ir užsienio mokslo įstaigoms pirkti iš beduinų KIV ritinių fragmentus. Pirkimas turėjo vykti tarpininkaujant Senienų departamento direktoriui. Be to, su sąlyga, kad tokiu būdu nupirkti fragmentai bus palikti Palestinos muziejuje Jeruzalėje iki jų paskelbimo spaudoje. Tik po to jie bus atiduoti juos pirkusioms mokslo įstaigoms. Potvarkis buvo labai naudingas. Išvengta galimo ritinių sunaikinimo ir kontrabandos. Oficialiai buvo mokama $2.80 už 1 cm2. Svarbiausia, ritinių skiaučių ir nuotrupų masė buvo sutelkta vienoje vietoje. Ir pats pirkėjas, - užsienio mokslo įstaiga arba biblioteka, - galų gale turėjo gauti ne neatpažintą skiautę ar nuotrupą, o visas skiautes ir nuotrupas, priklausančias atpažintam rankraščiui pagal sumokėtą sumą. Tokiu keliu ritinių skiaučių ir nuotrupų rinkiniai buvo nupirkti Mc-Gill (Montreal, Kanadoje), Manchesterio (D. Britanijoje), Heidelbergo (Vokietijoje) universitetų, Vatikano bibliotekos ir McCormick protestantų seminarijos (Chicago).48

Tarptautinė ir tarptikybinė 8 mokslininkų ekipa ėmė ruošti olos K IV rankraščius spaudai. Iš Prancūzijos du Šventraščio žinovai D. Barthėlemy ir J. Starcky;49 iš Lenkijos kun. J. T. Milik;50 iš D. Britanijos du semitistai John Allegro (Manchesterio un-tas) ir John Strugnell (Oxfordo un-tas; iš Vokietijos Claus-Hunno Hunzinger (Gottingen un-tas); iš JAV prel. Patrick W. Skehan (Katalikų un-tas VVashingtone) ir Frank M. Cross (Har-vard un-tas).51

Kumranas XI (K XI):
Aptikta beduinų 1956 metais. Ši ola, kaip ir K I, turtinga ritinių ir fragmentų. Jų tarpe:
Psalmių ritinys iš I a. po Kristaus. Įdomus jis tuo, kad sujungia nepsalminę medžiagą su 40 psalmių iš mazoretinio teksto. Beje, atpažinta net 30 skirtingų Psalmių ritinių Kumrane!52 Ritinys labai gerame stovyje ir tik šiek tiek daugiau nunešiotas, negu Izaijas iš KI.

Kunigų knygos ritinys (maždaug 1/6 mazoretinio teksto) paleohebrajiškame šrifte.53 Irgi gana gerame stovyje.

Ezros knygos ritinys iš maždaug 55-25 m. prieš Kristų su hebrajišku tekstu, panašiu į mazoretinį. Labai sutrūnijęs, rašmenys sunkiai išskaitomi.

Jobo Targumo 54 ritinys iš I a. po Kristaus.55 "Naujosios Jeruzalės aprašymo" ritinio likučiai. Datuojamas maždaug 1-50 m. po Kristaus.

Šventyklos ritinys. Datuojamas arba I a. prieš Kristų pabaiga arba ankstyvąja I a. po Kristaus dalimi.5* Izraelio valdžios organai jį atėmė iš senienų vertelgos Betliejuje po 1967 "birželio karo".

Kaip matome, Negyvosios jūros ritiniai yra Kumrano esenų biblioteka, - ritiniai ir skiautės bei nuotrupos, - parašyti (sektos raštija) arba perrašyti (Šventraščio nuorašai) tarp 250 m. prieš Kristų ir 70 m. po Kristaus ir atrasti vienuolikoje olų wadi Kumrano apylinkėje. Ritinių ir fragmentų kalba trejopa: hebraiška, aramajiška ir graikiška. Daugiau negu VA rankraščių yra šventraštiniai. Beveik visos Senojo Testamento mazo-retinio teksto knygos buvo Kumrano esenų naudojamos.57 Yra tik viena išimtis: nėra Esteros knygos!58 Taigi, Negyvosios jūros ritiniai iš esmės yra religinė raštija. Senojo Testamento knygų nuorašai liudija apie Kumrano "vienuolių" tikėjimo šaknis, - perdėm šventraštines ir žydiškas; religinė pačios Kumrano bendruomenės raštija atskleidžia jos teologiją (galvojimą tikėjime) ir pamaldumą (laikyseną kasdienoje). Paleografinės ritinių studijos patvirtino jų amžių, gautą iš archeologijos. Be to, naudotasi ir radioaktyviniu skaitikliu (C14) ir apskaičiuota, kad lininiai KI ritinių vystyklai datuotini 20 m. prieš Kristų (±200), o palmių medis, rastas pačiame Kumrane, - 18-7 m. prieš Kristų (±80).

3. Kumrano esenai -ritinių bibliotekos savininkai
Kumrano esenai, - asketinė žydų atskala, gyvenusi Judėjos dykumoje prie wadi Kumrano, - buvo apčiuopiamai atpažinta per Khirbet Kumrano bei Ain Feškhos iškasinėjimus ir Negyvosios jūros ritinius.59 Kumrano bendruomenės istorijos pradžia gana miglota, bet, atrodo, turi būti ieškoma Hasidim (pamaldžiųjų arba ištikimųjų)80 judėjime Makabiejų sukilimo metu (167 - 165 prieš Kristų). Makabiejams užėmus savitą politinę liniją ir vienam iš jų, Jonatanui, tapus vyriausiuoju kunigu, "pamaldieji/ištikimieji" nutraukė ryšius su Jeruzalės kunigija. Save pavadino "Za-doko sūnumis", tuo išreikšdami ryšį tarp jų bendruomenės ir senosios, - šiuo metu išguitos, - teisėtos žydų kunigijos šeimos. Jeruzalės kunigiją laikė "nešvaria" pagal savo griežtą kunigus liečiančių įstatymų aiškinimą. Mat, Jeruzalės kunigija sekė helenistinę kultūrą ir papročius, buvo atsisakiusi saulės kalendoriaus ir labai supasaulėjusi. Visa tai buvo skandalinga "pamaldiesiems/ ištikimiesiems". Jie ir atsisakė dalintis Auka Šventovėje su tokiais kunigais: "dvidešimt metų.. . jie buvo lyg neregiai, kurie apgraibomis ieško kelio", bet nelauktai Dievas "jiems pažadino Teisingumo Mokytoją, kad vestų juos savo širdies keliu".61 Kumrano "kunigai", - Zadoko sūnūs, - yra tie Hasidim (pamaldieji arba ištikimieji), kurie atsiskyrė nuo Makabiejų ir sekė Teisingumo Mokytoją.82

Nuo ritinių atradimo ir Khirbet Kumrano at-kasimo buvo aibė bandymų Kumrano bendruomenę sutapatinti su fariziejais, sactukiejais, zelotais, karaitais . . ., trumpai kalbant, su beveik kiekviena žydijos sekta, pasirodžiusia tarp 200 m. prieš Kristų ir 800 m. po Kristaus. Šiandien nebėra pagrindo abejoti, kad Kumranas buvo esenų židinys dykumoje, kurį kadaise aprašė Plinijus Senasis.83 Be to, tai, kas žinoma apie Kumrano bendruomenės gyvenimą, teologiją ir pamaldumą, puikiai sutinka su tuo, ką žinome apie esenus iš to paties Plinijaus, Filono ir Juozapo Flavijaus.84 Pasitaiką skirtumai neprieštarauja šiam sutapatinimui, nes trejetos šimtų metų tėkmėje esenų galvosena ir laikysena kito ir darėsi margesnė savo išraiška.85

Teisingumo Mokytojo tapatybė dar vis tebėra paslaptis.88 Mokytojas buvo Zadoko giminės kunigas.87 Olos KI Psalmės, daugelio jam priskiriamos, rodo jį buvus didžios dvasios ir pamaldumo vyru. Teigimai, kad jis buvo lauktasis žydų mesijas, kad jis buvo nukryžiuotas ir prisikėlė ir kad jis buvo Jėzaus pirmtakas yra tik iš pirštų išlaužti.88 Jam duotasis titulas hebrajų kalboje Moreh Ha-Sedeą, Teisingumo Mokytojas, reiškia, kad jis ne tik pats yra teisus ir teisėtas, bet ir moko teisingumo.69 Įvykis, kuris privertė Teisingumo Mokytoją nutraukti santykius su Makabiejais, atrodo, sietinas su Jonatano valdymu, po Judo Makabie-jaus tragiškos mirties (160 m. prieš Kristų). Jo-natanas sirų - graikų karaliaus Aleksandro Balas buvo paskirtas vyriausiuoju žydų kunigu.70 Toks Makabiejiečio įžūlumas (Makabiejai nebuvo teisėti Zadoko kunigai) turėjo atrodyti Hasidim (pamaldiesiems arba ištikimiesiems) neatleidžiama nuodėme. Olos KI Komentare Habakukui skaitoma apie "Nedorėlį Kunigą".71 Pradžioje jo būta padoraus žmogaus, bet, tapus Izraelio valdovu, nebepaisiu-sio Įsakymų. Šis "Nedorėlis Kunigas" ir yra Jo-natanas Makabiejietis.72Jis persekiojo Teisingumo Mokytoją73 ir net vijosi jį Atsiteisimo Dieną iki pat jo gyvenvietės tremtyje.74 Nedorėlis Kunigas savo tikslo nepasiekė ir Teisingumo Mokytojo nesunaikino. Dievas jį atidavė pagonims, kurie jį patį nukankino.75 Šie duomenys sutinka su žiniomis apie Jonatano likimą: sirų - graikų generolas Tritonas jį areštavo ir numarino kalėjime (143 - 142 prieš Kristų).76 Simonas Makabie-jietis, Jonatano brolis ir įpėdinis, padidino spragą tarp savęs ir Teisingumo Mokytojo, priimdamas iš žydų vyriausiojo kunigo pareigas ir ne tik sau iki gyvos galvos, bet ir savo vaikų vardu.77 Nenuostabu, kad Kumrano esenų raštijoje skaitoma: "Štai tūlas prakeiktas žmogus, Belial [niekam tikęs] žmogus, tapo pinklėmis savo tautai ir pražūties priežastimi visiems savo kaimynams. Ir [jo brolis] prisidėjo [ir valdė], abu buvo žiaurumo įranki ai s".78

Teisingumo Mokytojas, atrodo, gyveno ilgiau už abu savo Makabiejiečius priešus. Tačiau sunku tiksliai nustatyti, kada jis atvedė savo sekėjus į Kumraną.79 Archeologija rodo, kad čia imtasi kurti gyvenvietę tarp 150-130 m. prieš Kristų.80

Teisingumo Mokytojas yra lyg gaivus šešėlis dykumoje. Nežinome net jo asmeniško vardo. Nežinome nei kada, nei kokiomis aplinkybėmis jis mirė. Bandyta teigti, kad jo mirta kankinio mirtimi Nedorėlio Kunigo rankose.81 Tačiau šis ir panašūs teigimai nesiremia faktais.82 Mirė jis savo mirtimi gilioje senatvėje.83

Kumrano esenai žiūrėjo į savo Mokytoją su nepaprasta pagarba. Tikėti į jo mokymą reiškė tą patį, kaip ir būti išganytam.84 Kaip Mozė buvo Senosios Sandoros tarpininku Izraeliui, taip Teisingumo Mokytojas įsteigė Atnaujintosios Sandoros bendruomenę, atskleidė senųjų Raštų prasmę ir sukūrė naują "Kelią", mesijaninės eros belaukiant. Savo sekėjų akyse jis buvo eschatologinė asmenybė, išpranašauta Šventraštyje, kuri turėjo padėti gimti Naujajam Amžiui.85

Kumrano esenų bendruomenė stipriai suklestėjo Johannes Hyrcanus viešpatavimo pabaigoje.86 Mat, jis ėmė persekioti fariziejus.87 Atrodo, kad daug nusivylusių fariziejų, pripažindami esenus savo pasipriešinime Makabiejiečiams buvus supratingais, prisijungė prie kumraniečių. Kaip bebūtų, laikotarpis tarp 110-31 prieš Kristų buvo klestėjimo metas Kumrane. Kumrano esenai taip ir liko opozicijoje kunigams - valdovams Makabie-jams Jeruzalėje. Jų raštijoje randama užuominų apie Alexander Jannaeus:88 "tas įsiutęs jaunas liūtas .. . karia gyvus žmones".89 Jannaeus, rašo Juozapas Flavijus, nukryžiavo daug žydų, o ypač fariziejų.90 Vardu minima ir Salome Alexandra, Jannaeus žmona ir įpėdinė.91 Pasakojama apie žudynes, kurias įvykdė "Aemilius" Scaurus, pirmasis Romos valdytojas Sirijoje.92 Eilė Kumrano raštų užsimena apie žiauriųjų "Kittim", t. y. romėnų atėjimą.93 Rišlu, kad panašios užuominos galimos raštijoje po Pompėjaus įžengimo į Jeruzalę 63 m. prieš Kristų.

Po žemės drebėjimo ir gaisro Kumranas liko tik griuvėsiai.94 Griuvėsiais išbuvo apie 30 - 40 metų.95 Gyvenvietė atstatyta krikščioniškosios eros pradžioje. Neaišku, kodėl ir kaip Kumrano esenų bendruomenė atgimė. Viena tik labai ryšku- Kumrano esenai yra dabar labai nusistatę prieš romėnus. Olos KI Karo ritinyje,96 Kittim, t.y. romėnai, rikiuojami Tamsos Vaikų pusėje eschatologiniame Šviesos ir Tamsos Vaikų mūšyje. Kumrano gyvenvietė buvo galutinai sunaikinta 68 m. po Kristaus vasarą Legio X Fretensis rankomis. Prieš sunaikinimą bendruomenės raštija, - šventraštinė ir pačios esenų bendruomenės sukurta, - buvo perkelta (paslėpta?) į olas. Kumrano esenų likučiai pabėgo į Masados kalno tvirtovę.97 Romėnai Kumraną pavertė savo karine stovykla ir, matyti, žinojo ritinius esant olose, nes daug jų jau gilioje senovėje buvo žiauriai suplėšyti.98

Kumrano esenų savimonė ir laikysena buvo vadinama "Kelias".99 Tampant bendruomenės nariu, buvo "įeinama į Sandorą".100 Priėmimas į Naujosios Sandoros bendruomenę buvo griežtai reguliuojamas. Kandidatais galėjo būti tik žydai. Be to, jie turėjo būti "Prižiūrėtojo"101 kruopščiai išegzaminuoti. Priėmimo apeigos102 įsakmiai pabrėžia priesaiką laikytis Įstatymo103 pagal Teisingumo Mokytojo aiškinimą.104 Apiplovimas (geriau apsiplovimas) taip pat buvo dalis "įėjimo į Sandorą" apeigų.105 Tačiau jis nieku būdu neatstojo širdies tyrumo, - abu reikalingi.106

Pirmaisiais metais naujokui nebuvo leidžiama dalyvauti bendruomeniniuose apsiplovimuose ir iškilminguose pietuose.107 Net ir savo nuosavybe dar teko pačiam rūpintis.108 Metams baigiantis, sėkmingas naujokas buvo iš naujo egzaminuojamas ir, egzaminus išlaikius, prašomas perduoti savo nuosavybę "prižiūrėtojui".109 Tačiau bendruomenės pietuose galėjo dalyvauti tik antrųjų metų gale, nes tik po dviejų bandymo metų buvo tampama pilnu nariu.110

Būdinga Kumrano esenų laikysena vedybų (celibato) atžvilgiu. Ar bepatystė Kumrane buvo visuotinė ar tik dalinė? Visi senovės rašytojai, - Juozapas Flavijus, Filonas, Plinijus Senasis, - mini esenų bepatystę.111 Pagrindinėse Khirbet Kumrano kapinėse terasta tik vyrų skeletai.112 Tačiau moterys ir vaikai minimi eilėje Kumrano esenų raštų.113 Moterų skeletai rasti šalutinėse kapinėse.114 Atrodo, kad Kumrano elitas, - kunigai ir pilnieji nariai, - buvo nevedę, kiti gi vesdavo.115

Gyvenimas Kumrane, Jordano slėnio sutroje, turėjo būti labai sunkus. Po dienos darbų "vienuoliai" nakties metu "rinkdavosi bendrai maldai, pamokoms ir skaitymui".116 Dvejos religinės svarbos apeigos, - apsiplovimai ir bendri pietūs, - buvo kasdieninių apeigų centre. Apsiplovimai buvo panašūs į Senojo Testamento kunigų įstatyminius apsiplovimus. Jais buvo išreiškiamas apčiuopiamu būdu gailestis už nuodėmes.117 Apsiplaunama prieš dalyvaujant bendruose iškilminguose pietuose. Pietų metu pirmavo kunigas. Kunigas turėjo palaiminti duoną ir vyną prieš valgant.118

Nario padėtis bendruomenėje irgi buvo griežtai aptarta. Ir pietų metu, sėdint prie stalo ar prašant žodžio, jos buvo rūpestingai laikomasi. Pagrindinė narių padala buvo tarp Aarono šeimos kunigų) ir Izraelio šeimos (pasauliečių). Daugiausiai autoriteto turėjo kunigai tiek teisingumo ir nuosavybės reikaluose, tiek sprendžiant narių likimą.119
Kumrano esenų savivalda buvo trijų skirtingų, - teisinės, įstatų leidimo ir vykdomosios, - grupių rankose. Teisėjai, tiesa, minimi, bet apie juos mažai težinoma. Kur kas daugiau galima apčiuopti apie "Visuotinį Susirinkimą,, ir jo "Vyriausiąją Tarybą". Visų pilnų bendruomenės narių Susirinkimas, - "Susirinkimas Daug(elio)", - buvo svarbiausias Kumrano esenų savivaldos aparatas, nes turėjo tiek teisminę, tiek vykdomąją galią.120 "Susirinkimas Daug(elio)" rinkdavosi tik kartą per metus, apie Sekmines,121 Sandorai atnaujinti ir naujiems nariams priimti. Jame būta ir aukštesnės bei pastovesnės grupės. Tai Vyriausioji Taryba, susidedanti iš 12 vyrų ir 3 kunigų.122 Be Susirinkimo ir Tarybos, buvo dar ir ypatingi veiksniai su galiomis. Kiekvienam dešimtukui buvo du vyresnieji: kunigas, kuris pirmininkavo bei laimino valgį, ir vyras, kuris gilinosi į Įstatymą bei rūpinosi narių elgesiu.123 Kalbama ir apie "Prižiūrėtoją Daug(elio)", kurio pareiga pirmininkauti Susirinkime ir rūpintis bendra nuosavybe.124

Atkreiptinas dėmesys į Kumrano esenų organizacinę sąrangą, nes joje užtinkama paralelių su gimstančia krikščionybe. Bažnyčia taip pat turėjo Susirinkimą.125 Naujajame Testamente sutinkama ypatinga Dvylikos, intymių Jėzaus mokinių, grupė. Netgi krikščionių "vyskupas" yra panašus su Kumrano "prižiūrėtoju"126 tiek vardu, tiek pareigų atžvilgiu.127

Kumrano ešerių laikysena gyvenime buvo eschatologinė. Pagal jų savimonę, Dievas per visą Izraelio istoriją susikūrė sau šią Naujosios Sandoros tautą. Pranašas Habakukas rašė, kad teisusis gyvens tikėjimu,128 Kumrane egzegetas aiškina, kad "tai liečia visus tuos, kurie laikosi Įstatymo žydų tarpe, nes juos Dievas išgelbės nuo pasmerkimo dėl jų kančios ir tikėjimo į Teisingumo Mokytoją".129 Taigi, kas tik yra teisus žydų tarpe, tas anksčiau ar vėliau taps jų bendruomenės nariu. Kumrane esenai savo gyvenamąjį laikotarpį laikė Pabaigos Amžiumi, kuris yra prailginamas pagal paslaptingus Dievo planus.

Apie Kumrano esenų mesijanizmą130 daug rašyta.131 Teisingumo Mokytojas suprato savo uždavinį kaip nuostabių išganymo galimumų Izraeliui paskelbimą. Ankstesnioji Kumrano raštija,132 su gaiviu entuziazmu pasakojanti apie Dievo darbus per Mokytoją, nekalba visai apie būsimąjį Mesiją. Teisingumo Mokytojo mirtis,133 atrodo, sukristalizavo Kumrano esenų mesijanines viltis. Fariziejų tapimas esenais134 dar labiau išryškina jų mesija-ninę sampratą. Randama užuominų apie intervalą tarp Teisingumo mokytojo mirties ir Mesijų, - iš Aarono ir Izraelio, - atėjimo.135 Kadangi išganymas netapo tikrove Mokytojui gyvenant, jaučiamas įsitikinimas, jog gyvenama laikotarpyje prieš galutinį Dievo "įsiveržimą" į istoriją per savo Parinktąjį (-sius!) ar Pateptąjį (-sius!) ir pergalę. Tikėtasi, kad šis laikotarpis bus trumpas. Gal tik 40 metų nuo Mokytojo mirties iki sunaikinimo visų tų, kurių pabėgo pas melagį (Johannes Hyrca-nus?).136 Raidiškai imant - Dievo pergalė vienos kartos bėgyje! Neužilgo turėta pajusti, kad istorija teka toliau. Raštai po romėnų okupacijos (63 m. prieš Kristų) jau kalba apie intervalo prailginimą.137

Kokios buvo Kumrano esenų mesijanines viltys apčiuopiamiau? Bendruomenės įstatymai rašo apie "Pranašo ir Mesijų, - Aarono ir Izraelio, - atėjimą".138 Taigi, vienas Pranašas ir du Mesijai. Kas jie? "Pranašas" Kumrano esenų laukime gali būti sutapatinamas su "pranašu-kaip-Mozė"139 ir Eliju.140 Abu buvo laukiami Palestinoje vienu amžiumi vėliau, kaip galima jausti iš Naujojo Testamento.141 Kumrano esenai laikosi Įstatymo iki "Pranašo" atėjimo. Nuoseklu jį sutapatinti su "pranašu-kaip-Mozė". Smalsumą kelia Aarono ir Izraelio Mesijai: Aarono Mesijas bus pateptasis Vyriausias Kunigas iš Aarono šeimos, o Izraelio Mesijas - pateptasis karalius iš Dovydo dinastijos. Dvigubo Mesijo laukimas, - kunigiško ir karališko, - kilo potremtinėje žydijoje. Du patepti asmenys, - Zerubabelis ir Jošua, - aprašomi pranašo Zacharijo knygoje.142 Atrodo, kad ir "Zadoko sūnūs" Kumrane siejo savo viltis su kunigišku mesiju šalia karališkojo mesijo. Dovydiško Mesijo laukimas buvo pagrįstas amžina sandora tarp Dievo ir Dovydo.143 Netrūksta užuominų apie amžiną sandorą su Aarono kunigija.144 Abu šie nuostabūs asmenys Kumrano laukime, -
Aarono Kunigas ir Izraelio Dovydas, - pirmaus ir laimins mesijaninę puotą.
(Bus daugiau)

1. Vardas "Negyvosios jūros ritiniai" dažnai vartojamas plačia prasme. Juo pavadinami rankraščiai ir jų skiautės (odos rankraščių) bei jų nuotrupos (papiruso rankraščių), rastos nuo 1947 m. šešetoje vietovių į vakarus nuo Jordano upės ir Negyvosios jūros. Straipsnyje "Negyvosios jūros ritiniai,, naudojamas siauresne prasme, pavadinant tuos rankraščius ir jų fragmentus, kurie buvo atrasti nuo 1947 m. pačiame Kumrane ir jo apylinkėje.
2. Žr. bibliografijas: C. Burchard, Bibliographie zu den Handschriften vom Toten Meer. Vol. I (2-oji laida; Bei-hefte zur Zeitschrįft fur die alttestamentliche Wissenschaft 76; Berlin, 1959) apima raštiją apie ritinius iki 1955; Vol. II (BZAW 89; Berlin, 1965) apima 1956-1962. Labai išsami. W. LaSor, Bibliography of the Dead Sea Scrolls, 1948-1957 (Pasadena, 1958). Bevue de Cumran pateikia sistematinę bibliografiją kiekviename numeryje. Verta pasidomėti ir M. Yizhar, Bibliography of Hebretv Publications on the Dead Sea Scrolls. 1948-64. (Harvard Theological Studies 23; Cambridge, Mass., 1967).
Išsamios studijos: Geriausi veikalai: J. T. Milik, Ten Years of Discovery in the Wilderness of Judaea (Studies in Biblical Theology, Nr. 26; London, 1956) ir F. M. Cross, Jr., The Ancient Library of Cumran (Anchor paperback 2-oji laida; New York, 1961). M. Burrows savo knygoje The Dead Sea Scrolls (New York, 1955) ir More Light on the Dead Sea Scrolls (New York, 1958) išsamiai paduoda kiek galima visas pažiūras, išmintingas ir kvailas, apie ritinius. Domintis ritinių teologija vertingi: H. Ringgren, The Faith of Cumran (Fortress paperback; Philadelphia, 1963); F. Notscher, Zur theologischen Terminologie der Qumran-Texte (Bonner biblische Beitrage 10; Bonn, 1956), Gottesivege und Menschen-wege in der Bibel und in Cumran (BBB 15; Bonn, 1958) ir Vom alten zum neuen Testament (BBB 17; Bonn, 1962). Ritinių ryšius su Naujuoju Testamentu bendrai aprašo R. E. Brown Expository Times 78 (1966-1967) 19-23. Eilę vertingų straipsnių išleido K. Stendahl knygoje The Scrolls and the New Testament (New York, 1957) ir La secte de Cumran et les origins du Christianisme (Recherches Bibliques 4; Bruges, 1959). Bibliografiniai duomenys ir straipsniai apie ritinių ryšį su Naujuoju Testamentu vokiečių kalba randami H. Brauno knygoj Cumran und das Neue Testament (2 tomai; Tūbin-gen, 1966).
3. Žr. Anatolijus Varšavskis, Atradimai prie Negyvosios Jūros. Vertė iš rusų kalbos J. Išganaitytė. (Kaunas: Šviesa, 1970). Šios knygos autorius savo skaitytojus, atrodo, laiko kvailiais ir juokiasi už jų nugaros, pvz.: "Kaip beišsisukinėtų religijos gynėjai, faktas lieka faktu: krikščionių kanonas - Naujojo Testamento knygos - daugiausia grindžiamos Kumrano tekstais" (p. 98); arba: "Ar jis [Plinijus Jaunesnysis?] neparodė, kad 'Jėzus Kristus' - greičiau dirbtinė konstrukcija, negu realiai gyvenęs asmuo?" (pp. 86-87)!
4. Wadi yra sezoninė upė arba sezoninis upeliūkštis. Žiemos liūčių metu vandeningas ir labai pavojingas, o vasaros metu - sausa vaga.
5. Žr. žemėlapį "Vietos, kuriose rasti rankraščiai".
6. 24 (1973), 74-83.
7. Khirbet reiškia "griuvėsiai".
8. Žr. Kraeling, Casson ir Hittich pranešimus knygoje Excavations at Nissana, išleistoje H. Colt et al. (2 ir 3 tomai; 1950-1962).
9. James A. Sanders, "The Dead Sea Scrolls - A Quarter Century of Study", The Biblical Archeologist 36 (1973), 110.
10. Ten pat, 112-113.
11. Frank M. Cross, Jr., The Ancient Library o f Cum-
ran (New York, 1961), VII-XI.
12. Žr. žemėlapį "Kumrano apylinkės"
13. Sanders, op. cit., 113; taip pat J. A. Fitzmyer.
"Dead Sea Scrolls", New Catholic Encyclopedia (New York,
1967) IV, 677; Cross, op. cit., 5-12.
14. Toliau Kumranas I bus trumpinamas KI. Panagiai ir K IV, K XI, K II, K III ir t.t.
15. KI rankraščių atradimo istorijos detalės - tikra odisėja. Pačių personae dramatis atsiminimus galima rasti: M. Burrows, The Dead Sea Scrolls (New York, 1955), 3-28 A.Y. Samuel, "The Purchase of the Dead Sea Scrolls', The Biblical Archeologist 12 (1949), 26-31; John C. Trever, "The 'Discovery of the Scrolls', The Biblical Archaelogist 11 (1948), 46 - 68.
16. Sanders, op. cit.,4.
17. Ten pat, 4; taip pat R. E. Brown, "Dead Sea
Scrolls" knygoje, kurią išleido R. E. Brown, J. A. Fitzmyer.
R. E. Murphy, The Jerome Biblical Commentary (Englewood
Cliffs, 1968) II, 547.
18. Roland DeVaux, "Fouille au Khirbet Qumran", Revue Bibliąue 60(1953), 8, išnašos 1-8.
19. Khirbet Kumranas (Griuvėsiai Kumranas) - arabiškas vietovės vardas.
20. De Vaux, op. cit., 104-109.
21. Pvz., A. Dupont-Sommer, Apercus prėliminaires suries
Manuscrits de la Mer Morte (Paris, 1950), 105-117.
22. Naturalis Historia, 5:15, 73. Žr. taip pat Dir Apud Sinesium 39 (išleista Migne).
23. De Vaux, "Ėxploration de la rėgion de Qumran", Revue Bibliąue 60(1953), 540-556; W. L. Reed, "The Qumran Caves Expedition of March, 1952", Bulletin of American Schools ofOriental Research 135(Spalis, 1954), 8-13.

24. Cross, op. cit., 20.
25. Ten pat, 20-25.
26. Žr. aukščiau, ir 3 ir žemėlapį "Kumrano apylinkės'
27. Cross, op. cit., 26-27.
28. Ten pat, 27, išnaša 32.
29. Ten pat, 30.
30. Puodų šukės su raštu, t.y. keramikos likučiai panaudoti
popieriaus vietoje.
31. Sanders, op. cit., 115.
32. Ten pat.
33. Sanders, op. cit., 117.

34. Cross, op. cit., 53-54: "we may confidendy identify it as the biblical 'ir ham-melah, 'City of (the Sea of) Salt', one of the series of fortress towns in the desert province of the Judean kings, listed in Joshua 15".
35. Brown, op. cit., II, 547; taip pat Sanders, op. cit., 117; žr. ir "Khirbet Kumrano griuvėsių planą".

36. Sanders, ten pat.
37. Ten pat, 117-118.
38. Taip galvoja F. M. Cross, op. cit., 97-98.
39. Sanders, op. cit., 120.
40. Cross, op. cit., 30-37.
41. Sanders, op. cit., 132-134; Cross, op. cit., 21-25.
Žalvario ritinys yra dviejų dalių dokumentas. Jo turinys
buvo paskelbtas 1956 birželio 1: lobiai ir jų slėptuvių sąrašas!
Šiuo metu yra dvi nuomonės apie šį sąrašą: aprašomi tikri
lobiai - gal iš Šventovės, - paslėpti prieš arba po Jeru-
žalės sugriovimą; aprašomi pasakiniai lobiai. Antroji nuomonė artinęs nė tikrovei.
42. Septuaginta yra Senasis Testamentas graikiškai. Apima
visą hebrajiikąjį Senąjį Testamentą ir dar 7 knygas su priedais.
43. Biblica 53 (1972), 91-104.
44. Mazoretinis tekstas yra oficialus žydų Šventraštis
hebrajų kalba. Rabinų sinodas Jamnia mieste (Palestinoje)
nustatė, kurios knygos priklauso kanonui. Tai įvyko apie 90
m. po Kristaus.

Paties Khirbet Kumrano kadaise būta (VIII ir VII a. prieš Kristų) tvirtovės, vardu "Druskos miestas".34 Griuvėsiai Kumrane byloja ir dar apie du atstatymus: maždaug nuo 135 iki 31 metų prieš Kristų ir - po trejetos dešimčių metų pertraukos - nuo 1 iki 68 metų po Kristaus.35 Pastatai būdingi savo bendruomenine paskirtimi: vandentiekis su talpyklomis (cisternomis), virtuvė su erdviu valgomuoju ir klėtimis, susirinkimų salė, didžiulė raštinė, keramikos įmonė ir kapinės. Pirmojo laikotarpio pastatai rodo kuklią pradžią. Gyvenimas, atrodo, pagyvėjo nuo maždaug 110 m. prieš Kristų. Šio laikotarpio baigtasi žemės drebėjimu ir gaisru (žemės drebėjimo pasekmė?). Antrasis laikotarpis baigėsi sunaikinimu romėnu Legio X Fretensis rankomis.

1958 m. De Vaux atkasė eilę kitų pastatų apie du su puse kilometro į pietus nuo Khirbet Kumrano. Vietovė vadinama Ain (Šaltinis) Feškha. Archeologų sprendimu, šie pastatai tarnavo Kumrano bendruomenės reikalams - žemdirbystei ir odos apdirbimui.36

Visai šalia Khirbet Kumrano židinio, ant tos pat šlyninės terasos, tik keliolika metrų į rytus, atpažinta didokas, virš 1100 kapų kapinynas. Kiekvienas kapas apdėtas akmenimis. 43 iš jų atkasta 37 De Vaux manymu, kapinynas apima trejas gana skirtingas kapines. Pagrindinėse kapinėse palaidoti tik vyrai, gi moterys ir vaikai - dviejose šalutinėse, kiek tolėliau nuo Khirbet Kumrano. Peršasi išvada, kad čia gyventa nevedusių "vienuolių" grupės. Šalutinės kapinės liudija, kad Kumrano būta ir vedusių esenų šalia gausesnės nevedusių grupės.38

Vienas įdomiausių archeologinių radinių Khirbet Kumrane yra jo labai sudėtinga vandens tiekimo sistema. Vakarų pusėje, virš stataus kalk-akmeninio wadi Kumrano krioklio (kur kas aukščiau už šlyno terasą) yra talpus baseinas, kuriame ir dabar žiemos metu "pagaunamas" vanduo. Nuo šio baseino iš lėto lyg gyvačiukas rangosi vandentiekis, kuris kadaise pripildydavo trylika talpyklų, išraustų šlyne tarp Khirbet Kumrano pastatų. Technika ir meistriškumas dar ir šiandien kelia nuostabą. Palei Negyvąją jūrą kritulių labai maža, tačiau žiemos metu wadi Kumrano vaga vanduo atūžia iš aukštumų prie Jeruzalės ir Betliejaus.39

Šriftų analize ir tipologinės keramikos duomenimis, rankraščiai datuoti pusės amžiaus tikslumu. Penki archeologinių iškasinėjimų sezonai pačiame Kumrane, - ritinių savininkų židinyje, - visiškai užbaigti. Paleografų ir archeologų išvados duoda apytikslius chronologinius rėmus Kumrano bendruomenės gyvenimui.11
Šis straipsnis siekia nagrinėti keletą su Negyvosios jūros ritiniais susijusių klausimų: 1. Kumrano bibliotekos atradimas. 2. Ritinių, skiaučių ir nuotrupų katalogas. 3. Kumrano esenai - ritinių bibliotekos savininkai. 4. Ritiniai ir Šventraštis. 5. Kumranas ir Naujasis Testamentas: panašumai ir skirtumai.

1. Kumrano bibliotekos atradimas
1947 metais 7 odos ritiniai buvo rasti beduinų piemenų rytiniuose Judėjos dykumos šlaituose, apie pusantro kilometro nuo Negyvosios jūros šiaurės vakarų pakraščio.12 Šis atradimas buvo pirmasis iš virtinės atradimų, kurie neturi sau lygių nūdienės archeologijos istorijoje. Atsitiktinai užtikus pirmąją olą su rankraščiais,13 dykumos vienatvę ėmė drumsti odos ir papiruso turtų ieškotojai. Net varžybų tarp slapukų beduinų ir diplomuotų archeologų būta! Laurai, tiesa, dažnai tekdavo mokslininkams, bet dažniausiai - atkakliesiems piemenims beduinams. 11 olų slėpė ritinius rankraščius ir rankraščių skiautes ir nuotrupas. Pirmoji, - Kumranas I,14 - aptikta 1947 m., paskiausia, - Kumranas XI, - 1956 m. Iš vienuolikos tik šios dvi, - KI ir K XI, - išlaikė palyginti sveikus rankraščius.15 Tačiau turtingiausia ir, gal būt, svarbiausia buvo ketvirtoji ola (K IV): dešimtys tūkstančių skiaučių ir nuotrupų, kurie kadaise priklausė net 400 skirtingų rankraščių!16 Vien tik iš Kumrano olų dabar Izraelio ir Jordanijos muziejuose yra daugiau negu 600 rankraščių: keletas jų gerame stovyje, dauguma - įvairaus dydžio fragmentuose, bet visi - neįkainuojamos vertės".
-----------
1951 m. pabaigoje, G. Lankester Harding, Jordanijos Senienų departamento direktorius, ir domininkonas Roland De Vaux, Ecole Bibliąue et Archėologiąue Francaise Jeruzalėje direktorius, ėmė tyrinėti senuosius wadi Kumrano griuvėsius, kurie riogsojo apie pusantro kilometro į pietus nuo K I. Griuvėsiai ir anksčiau jau buvo buvę pastebėti. Bandyta juos sutapatinti su šventraštine Gomorrah arba susieti su romėnų Legio X Fre-tensis būstu.18 KI aptikus ir ją tyrinėjant, archeologų smalsumas ir griuvėsių atžvilgiu pagyvėjo. Imta spėlioti apie galimus ryšius tarp buvusiųjų griuvėsių gyventojų, - Khirbet Kumrane,19
-----------

- ir olose rastų rankraščių. Iškasinėjimai buvo pratęsti dar keturiais sezonais ir baigti tik 1956 m. pavasarį.20 Nedrąsūs spėliojimai tapo išvadomis. Duomenys buvo svarūs: Khirbet Kumranas - esenų bendruomenės židinys. Esenai kadaise buvo viena iš žymiausių grupių žydijoje. Jie rungėsi dėl pirmosios vietos su fariziejais ir sadukiejais Senojo ir Naujojo Testamento laikų sankryžoje. Daugelis mokslininkų, remdamiesi duomenimis iš pačių rankraščių, taip pat priskyrė ritinius ese-nams.21 Palengva ėmė ryškėti įdomios gijos: ritinių priklausyta grupei žmonių, kurie kadaise gyveno į pietus ir į šiaurę nuo Khirbet Kumrano; Khirbet Kumranas - esenų židinys, jų gyvenvietė dykumoje, aprašyta romėnų istoriko Plinijaus.22
-
Patyrus, kad Kumrano apylinkėse esama daugiau olų su rankraščiais ir, stiprėjant išvadai, kad rankraščiai priklausė bendruomenei, kurios židinio būta Khirbet Kumrane, archeologijos institutai Jeruzalėje buvo dar labiau sugalvanizuoti. Suruošta ekspedicija aukštųjų uolėtų šlaitų apie Khirbet Kumraną tyrimui 1952 m. kovo pradžioje.23 Grupės archeologų, kartu su paslaugiais samdiniais beduinais iš Ta'amireh genties, landžiojo po galvą sukančias aukštumas ir šukuote šukavo šlaitų olas Ieškojime gimusi nuostaba padarė apysenius archeologus kalnų ožiais. Bandyta persijoti virš poros šimtų olų. Dvidešimt penkiose iš jų rastos puodų šukės rodė, kad jos tokios pat gamybos, kaip ir keramika, naudota pačiame Khirbet Kumrane ir KI. Dar daugiau: įsitikinta, kad prie olų bei uolų plyšių būta palapinių ir būdų. Namų apyvokos puodų šukės liudijo, kad čia kadaise būta platesnės gyvenvietės su židiniu bendruomeniniuose pastatuose Khirbet Kumrane.24

Iš olų tik viena, - K III, - davė rašytų turtų, vadinamuosius Bronzos ritinius.25 Karštis, maliarija ir bendras nuovargis užbaigė ekspediciją to paties kovo pradžioje. Natūralūs urvai kalk-akmeniniuose šlaituose iškrėsti. Dirbtinėmis olomis šlyninėse šlaitų papėdėse nesidomėta. Galvota logiškai. Olos su rankraščiais buvo užtiktos išimtinai aukštesniuose šlaituose! Be sunkių sąlygų, trūko ir lėšų išlaidoms padengti. Vakarietišku rišlumu ir nusprendė, kad po šlyno olas bei plyšius neverta nė landyti. Archeologai taip ir pasitraukė iš Kumrano dykynės, palikdami ją vasaros karščiams. Beduinai gi kitaip galvojo. Būdami mažiau vakarietiškai rišlūs ir, gal būt, tingesni, jie "neaplenkė" šlyno terasos, ant kurios guli pats Khirbet Kumranas. Jų neapsirikta. Vėlai, 1952 m. vasarai baigiantis, jie aptiko olą, vos 150 metrų nuo paties Khirbet Kumrano, su labai gausiais rankraščių likučiais. Tai ir buvo Kumrano IV (K IV).26 Slapukiški beduinų iškasinėjimai, laimė, buvo sustabdyti anksčiau, negu ola K IV buvo visai ištuštinta. Jau rugsėjo mėnesyje archeologai spėjo užbėgti beduinams už akių, paimdami ne tik likusias rankraščių skiautes ir nuotrupas, bet didele dalimi ir beduinų išneštąsias.27 Būdingas šioje oloje šūkių retumas. Piršosi išvada, kad KIV ritiniai nebuvo spėta sudėti į ąsočius, prieš juos olon padedant.28

Tik retas archeologinis atradimas šiame šimtmetyje sužadino smalsumą ir vaizduotę daugiau negu Negyvosios jūros ritinių atradimai. Dar tik ketvirtis šimtmečio nuo vadinamųjų Negyvosios jūros ritinių1 užtikimo, o raštijos apie juos nebeįmanoma aprėpti. Rašyta išmintingai, remiantis ir paisant faktų;2 rašyta ir kvailai, ieškant sensacijų ir pasikliaujant vaizduote.3 Pats laikas ir mums Negyvosios jūros ritiniais bei jų svarba Šventraščiui ir pačiai krikščionybei susidomėti. Tikriausiai būsime girdėję apie aną Kumrano esenų raštiją, atrastą 11 olų, wadi4 Kumranas apylinkėse, palei Negyvosios jūros šiaurės vakarų pakraštį. Tačiau šie rankraščiai yra tik dalis to, kas nuo 1947 metų atrasta ir vadinama Negyvosios jūros ritiniais. Sena raštija atrasta ir platesnėje Kumrano apylinkėje, nuo wadi ed-Daliyeh uolėtų šlaitų, apie 13 km į šiaurę nuo Jericho, iki Masados griuvėsių, apie 25 km į pietus, ir nuo Jordano Plyšio į vakarus Judėjos dykumoje iki pat Nissanos Negevo dykumoje.5 Sąrašas tų rankraščių, kurie jau paskelbti spaudoje, buvo neperseniai paruoštas James A. Sanders straipsnyje, išspausdintame Journal o f Jetvish Studies.6 Atradimų vietovės (nuo šiaurės į pietus) yra šios: Wadi ed-Daliyeh, Khirbet7 Kumrano apylinkė, Khirbet Mird. Wadi Murabba'at, trejetos upių, - Hever, Seelim, Mišmar, - slėniuose, Masada, Nissanos papirusai, aplamai kalbant, nėra rikiuojami su Negyvosios jūros ritiniais,8 tačiau jie turi būti minimi kartu, nes priklauso prie nuostabą keliančių mūsų laikų atradimų Palestinoje.9

# data[].attributes.attachment_link.description
Parašė ANTANAS RUBŠYS Olos K V ir K VI buvo aptiktos kartu su K IV. K VI atrado Ta'amireh beduinai. Ji yra arti wadi Kumrano krioklio, gana žemai šlaito, kurio šlyno terasą buvo išplovęs krintąs vanduo. K V atrado archeologai, K IV atkasinėdami.

# data[].attributes.body
1 grupė - Šventojo Rašto kilmė
2 grupė - Šventojo Rašto autorystė
3 grupė - Biblijos žanrai
4 grupė - Geroji Naujiena

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
* Aiškinsiuosi, kas yra Biblija, kaip ji atsirado.
* Svarstysiu Biblijos universalumo, ypatingumo priežastis.
* Apibūdinsiu judėjų ir krikščionių šventųjų knygų struktūrą.
* Mokėsiu atskirti Biblijos literatūrinius žanrus, analizuoti ir interpretuoti ištraukas.

Kaip taikyti šį mokymosi objektą vienoje ar keliose pamokose:

1. Sudominkite mokinius: parodykite pirmą kadrą ir užduokite provokuojamą klausimą, ar mokiniai nori ieškoti didžių slėpinių. Mokinių atsakymus susiekite su tema „Biblijos struktūra ir žanrai" ir siūlykite kelionę į Biblijos šalį. Sužadinę pažinimo troškimą klauskite, kas yra Biblija, apie ką ji pasakoja. Mokinių atsakymai papildomi mokymosi objektų medžiaga. Sužadinkite mokinių patirtį ir kvieskite prisiminti, kokiose situacijose Šventojo Rašto eilutės juos stiprino ir guodė. Šiomis mintimis kvieskite pasidalyti su suolo draugu. Galite pasiūlyti atlikti kritinio mąstymo užduotį apie gyvenimo klausimų kėlimą skaitant Šv. Rašto ištrauką.

2. Norėdami pažinti Biblijos kilmės kraštą analizuokite žemėlapius, civilizacijų pėdsakus Dievo tautos istorijoje. Konteksto pažinimas padės suprasti Senojo Testamento pasakojimus. Analizuokite Dievo tautos tikėjimo kelionę aptardami svarbiausius šventos istorijos įvykius. Nepamirškite sustoti po kiekvieno ir po kelių kadrų apmąstyti ir padiskutuoti. Pateikite mokiniams klausimų, skatinančių įvairius mąstymo būdus (klausimų pavyzdžiai duoti kadruose).

3. Pateikite informaciją, kas yra Biblijos Autorius ir rašytojai. Siūlykite užduotį: pristatyti Biblijos vertimų kelią į lietuvių kalbą. Biblijos tauta buvo judėjai ir jie savo dvasinę patirtį per kelis šimtmečius surašė į ritinius. Aptarkite judėjų TaNaKo struktūros schemą. Analizuokite žydų ir graikų mąstymo ypatumus. Aiškinkitės, kas sudaro krikščionių Bibliją, ir analizuokite jos sandorą.

4. Siūlykite mokymosi medžiagą apibendrinančias užduotis: kritinio mąstymo užduotį - sukurti dialogą apie judėjų ir krikščionių šventąsias knygas arba atlikti 1-2 testus.

5. Tęskite pažinimo kelionę ir pasiūlykite pažvelgti į Bibliją kaip į biblioteką, kurioje yra įvairių žanrų knygų, ir bandykite juos atpažinti. Aptarkite Biblijos literatūros žanrus ir kartu bei individualiai mokykitės juos nustatyti (3-4 testai). Aiškinkitės, kaip galima rasti reikiamą Biblijos vietą. Pasiūlykite atlikti kritinio ar kūrybinio mąstymo užduotis, kurios padeda analizuoti Šventojo Rašto tekstus.

6. Apmąstykite pamoką ir jos eigą, skirkite apibendrinamąsias kritinio ar kūrybinio mąstymo užduotis arba panaudokite įprastesnį vertinimo metodą, pavyzdžiui, testą Įsivertink.

Tematika: Šventasis Raštas

Tema: Biblijos struktūra ir žanrai

Demonstracija: Biblijos struktūra ir žanrai

# data[].attributes.attachment_link.description
Aiškinsiuosi, kas yra Biblija, kaip ji atsirado.* Svarstysiu Biblijos universalumo, ypatingumo priežastis.* Apibūdinsiu judėjų ir krikščionių šventųjų knygų struktūrą.* Mokėsiu atskirti Biblijos literatūrinius žanrus, analizuoti ir interpretuoti ištraukas. Kaip taikyti šį mokymosi objektą vienoje ar keliose pamokose: 1. Sudominkite mokinius: parodykite pirmą kadrą ir užduokite provokuojamą klausimą, ar mokiniai nori ieškoti didžių slėpinių.

# data[].attributes.headline
Papildoma medžiaga (Skaityti 1.1- 1.2 punktus )

# data[].attributes.subject
Papildoma medžiaga (Skaityti 1.1- 1.2 punktus )

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
PRATARMĖ

Biblijoje aptariama daug ir įvairių temų. Tačiau atidus skaitymas parodo, kad pagrindinė ir vyraujanti tema yra Dievas ir jo išganomasis planas žmonėms. Tiesa, atrandama Šventajame Rašte, iš esmės susijusi su Dievu ir jo santykiu su kūriniais. Naujajame Testamente tas ryšys iškiliausiai išreiškiamas Jėzaus žodžiais: „Aš esu kelias, tiesa ir gyvenimas. Niekas nenueina pas Tėvą kitaip, kaip tik per mane" ( Jn 14, 6). Būdamas įsikūnijęs Dievo Žodis (plg. Jn 1, 14), Jėzus yra tobula tiesa apie Dievą, apreiškia Dievą kaip Tėvą ir siūlo prieigą prie jo kaip visos gyvybės versmės. Kitos Biblijos raštuose aptinkamos ištaros apie Dievą kreipia į Dievo Žodį, tapusį žmogumi Jėzuje Kristuje, kuris tampa jo aiškinimo raktu.

Aptarusi įkvėpimo sąvoką Biblijos knygose, santykį tarp Dievo ir žmogiškųjų autorių bei tų raštų perteikiamą tiesą, Biblijos komisija apsvarstė kai kuriuos tekstus, keliančius sunkumų žvelgiant iš istorinio ar etinio-istorinio taško. Norint atsakyti į tokius klausimus, būtina tinkamai perskaityti bei suprasti sunkumų keliančius tekstus, atsižvelgiant į šiuolaikinio mokslo rezultatus ir sykiu į jų pagrindinę temą - Dievą ir jo išganomąjį planą. Tokia prieiga parodys, kad tiesos ir kilmės iš Dievo atžvilgiu keliamas abejones galima paaiškinti ir įveikti.

Šis Biblijos komisijos dokumentas nėra Bažnyčios Magisteriumo oficialus dokumentas šia tema, jame nesiekiama išdėstyti viso mokymo apie Šventojo Rašto įkvėptumą ir tiesą, bet tik norima pateikti biblinių tekstų kruopščių egzegetinių studijų dėl jų kilmės iš Dievo ir tiesos rezultatus. Išvadas, vadovaudamosi savo perspektyva, gali papildyti bei pagilinti kitos teologinės disciplinos.

Biblijos komisijos nariams dėkoju už jų kantrybę bei kompetentingas pastangas ir linkiu, kad jų darbas visoje Bažnyčioje prisidėtų prie Šventojo Rašto kaip iš Dievo kylančio bei apie Dievą pasaulio išgelbėjimo labui kalbančio žodžio vis atidesnio, dėkingesnio bei džiugesnio klausymosi.
Roma, Šventojo Petro katedra, 2014 m. vasario 22 d.
Kardinolas Gerhard Müller
Prezidentas

* * *

„Nes kaip lietus ir sniegas nukrinta iš dangaus ir negrįžta atgalios, kol nepalaisto žemės, kad dygtų ir želtų joje augalai, kad neštų sėklą sėjėjui ir duoną alkanam, taip ir žodis, išeinantis ir mano burnos: jisai nesugrįš pas mane bergždžias, bet įvykdys, ko trokštu, ir atliks, ko siųstas" ( Iz 55, 10-11).

„Daugel kartų ir įvairiais būdais praeityje Dievas yra kalbėjęs mūsų protėviams per pranašus, o dabar dienų pabaigoje jis prabilo į mus per Sūnų, kurį paskyrė visatos paveldėtoju ir per kurį sukūrė pasaulius" ( Žyd 1, 1-2).

BENDROJI ĮŽANGA

1. 2008 m. Vyskupų sinodas buvo skirtas temai „Dievo žodis Bažnyčios gyvenime ir misijoje". Šventasis Tėvas Benediktas XVI posinodiniame apaštališkajame paraginime Verbum Domini pratęsė ir pagilino Sinodo tematiką. Jis itin pabrėžia: „Žinoma, teologinėje refleksijoje įkvėpimas ir tiesa visada laikyti Šventojo Rašto bažnytinio aiškinimo svarbiausiomis sąvokomis. Tačiau reikia pripažinti, kad šiandien, norint geriau atsiliepti į poreikį aiškinti šventuosius raštus pagal jų prigimtį, jas būtina tinkamai paaiškinti. Šiuo požiūriu primygtinai linkiu, kad tyrimai šioje srityje žengtų į priekį ir duotų naudos bibliniams mokslams bei tikinčiųjų dvasiniam gyvenimui" (19). Atsiliepdama į Šventojo Tėvo pageidavimą, Popiežiškoji Biblijos komisija norėtų prisidėti prie tinkamesnio įkvėpimo ir tiesos sąvokų supratimo visiškai suvokdama, jog tai ypač atitinka Biblijos prigimtį ir jos reikšmę Bažnyčios gyvenimui.

Tokio susirinkimo šerdis yra Jėzaus, Dievo Tėvo Apreiškėjo, buvimas savo žodyje bei išganomajame darbe ir tikinčiųjų bendruomenės vienybė su juo. Viso šventimo tikslas yra padaryti Jėzų esamą tikinčiųjų bendruomenėje ir padėti susitikti bei susivienyti su juo ir Dievu Tėvu. Kristus ir jo velykinis slėpinys skelbiamas Dievo žodžiu ir švenčiamas Eucharistijos liturgijoje.

1. Žodžio liturgija ir jos eucharistinis kontekstas

Nors šie bruožai ne visada tobulai pasireiškia, Žodžio liturgija yra tinkamiausia bendravimo vieta: gerumo kupinas Dievas žmogiškais žodžiais kreipiasi į savo tautą, o ši dėkingai ir šlovindama priima Dievo žodį. Žodžio liturgijoje ir ypač Eucharistijos liturgijoje švenčiamas Kristaus velykinis slėpinys, Dievo bendravimo su žmonija viršūnė ir įgyvendinimas. Jame žmonės atperkami ir sykiu Dievas iškiliausiai bei tobuliausiai pašlovinamas. Šventimas nėra ritualinis formalumas, nes juo siekiama, kad tikintieji „išmoktų aukoti save pačius ir diena iš dienos, Kristui tarpininkaujant, vis tobuliau vienytųsi su Dievu ir tarpusavyje, kad Dievas pagaliau būtų visa visuose" ( Sacrosanctum Concilium, 48). Tuo, kad Dievas savo žodžius adresuoja žmonėms išganymo istorijoje ir pasiunčia jiems savo Sūnų, savo įsikūnijusį Žodį ( Jn 1, 14), siekiama vienintelio dalyko - atverti žmonėms vienybę su juo.

2. Biblijos įkvėptumo ir tiesos studijavimo kontekstas

3. Remdamiesi tuo, kas ligi šiol pasakyta apie Dievo žodį liturgijoje ir jo ryšį su Eucharistijos šventimu, galime tarti, kad mes jo klausėmės teologiniame, kristologiniame, soteriologiniame ir ekleziologiniame kontekste. Dievas galutinai ir tobulai siūlo išganymą savo Kristuje, per jį įgyvendindamas bendrystę tarp savęs ir savo kūrinių - žmonių, kurie atstovauja jo Bažnyčiai. Ši Šventajam Raštui skelbti tinkamiausia vieta taip pat yra tinkamiausias kontekstas įkvėpimui ir tiesai studijuoti. Kaip minėjome, paskelbus biblinius skaitinius, visada patvirtinama, kad tai yra „Dievo žodis" (arba „Viešpaties žodis"). Šią ištarą galima suprasti dvejopai - pirmiausia kaip žodį, kuris kyla iš Dievo, bet taip pat ir kaip žodį, kuris kalba apie Dievą. Šios dvi reikšmės yra artimai tarp savęs susijusios. Dievą pažįsta vien Dievas; vadinasi, vien Dievas gali tinkamai ir patikimai kalbėti apie Dievą. Todėl tik iš Dievo kylantis žodis gali teisingai kalbėti apie Dievą. Ištara „Dievo žodis" tikintieji kviečiami suvokti, kokio dalyko klausosi, ir skirti tam deramą dėmesį. Jiems privalu pagarbiai bei dėkingai klausytis Viešpaties žodžio ir susikaupti, kad suvoktų ir suprastų, kas tuo žodžiu pasakoma apie Dievą, bei per tai įžengtų į vis gyvesnę vienybę su juo.

3. Trys dokumento dalys

4. Pirmojoje dokumento dalyje aptarsime Šventojo Rašto įkvėptumą gilindamiesi į jo kilmę iš Dievo, antrojoje nagrinėsime Dievo žodžio tiesą išryškindami žinią apie Dievą ir jo išganomąjį planą. Trokštame, kad, viena vertus, būtų geriau suvokiama, jog tas žodis kyla iš Dievo, ir, kita vertus, Biblijos klausytojai bei lektoriai dėmesį sutelktų į tai, ką savo ruožtu pats Dievas nori pasakyti apie save ir savo išganomąjį planą žmonių naudai. Dievo žodį, kurį, kupinas meilės bei geranoriškumo, mums adresuoja Dievas, esame kviečiami priimti su tokia pat nuostata, su kuria kaip Dievo ir mūsų išganymo slėpinį švenčiame Kristaus velykinį slėpinį. Tikslas - drauge su kitais tikinčiaisiais priimti dovaną, kad galėtume išgirsti ir suprasti tai, ką Dievas mums sako apie save, taip atnaujindami bei sustiprindami asmeninį ryšį su juo.

Trečiojoje dokumento dalyje bus aptarti kai kurie pačios Biblijos keliami iššūkiai, nes tam tikri aspektai atrodo neigiantys Dievo žodžio kokybę. Įvardysime du skaitytojui pirmiausia kylančius iššūkius. Pirmasis yra didžiulė pažanga, per pastaruosius du šimtmečius pasiekta senovės Artimųjų Rytų tautų - sudariusių Izraelio ir jo šventųjų raštų aplinką - istorijos, kultūros ir kalbos pažinimo srityje. Neretai tų mokslų duomenys smarkiai kertasi su tai, ką aptinkame bibliniuose pasakojimuose, jei pastarieji skaitomi kaip kronika, turinti tiksliai perteikti įvykius jų griežta chronologine tvarka. Tokie prieštaravimai yra pirmutinis sunkumas; jis skatina klausti, ar skaitytojas gali pasitikėti biblinių pasakojimų istorine tiesa. Kitą iššūkį kelia tai, kad nemažai biblinių tekstų kupini smurto. Pavyzdžiui, galima paminėti prakeikiamąsias psalmes, taip pat Dievo įsaką Izraeliui išnaikinti ištisas tautas. Skaitytojus krikščionis tokie tekstai erzina ir trikdo. Be to, kai kurie skaitytojai nekrikščionys prikiša krikščionims, kad jų šventuosiuose raštuose esama baisių tekstų, ir kaltina juos išpažįstant bei skleidžiant smurtą kurstančią religiją. Trečiojoje dokumento dalyje norima imtis tokių ir kitokių aiškinimo iššūkių parodant, kaip, viena vertus, įveikti fundamentalizmą (plg. Popiežiškoji Biblijos komisija. Biblijos aiškinimas Bažnyčioje, 1993), ir, kita vertus, išvengti skepticizmo. Šalindami šias kliūtis, viliamės atverti prieigą, kuri įgalintų brandžiau ir tinkamiau priimti Dievo žodį.

Šiuo tekstu siekiama įkvėpimo ir tiesos sąvokų gilesnio supratimo, kad visi liturginiame susirinkime ir bet kur kitur Dievo žodžio klausytųsi būdu, labiau atitinkančiu tą nepakartojamą Dievo dovaną, kuria jis dovanoja save patį ir kviečia žmones bendrystei su juo.

PIRMA DALIS
BIBLIJOS RAŠTŲ LIUDIJIMAS APIE SAVO KILMĘ IŠ DIEVO

1. Įžanga

5. Pirmame skirsnyje panagrinėsime, kaip apreiškimas ir įkvėpimas, du pagrindiniai dieviškieji veiksmai, dėl kurių Šventąjį Raštą galima laikyti Dievo žodžiu, suprantami Vatikano II Susirinkimo dogminėje konstitucijoje Dei Verbum ir posinodiniame apaštališkajame paraginime Verbum Domini. Paskui parodysime, kaip Biblijos raštuose reiškiasi jų kilmė iš Dievo; Naujojo Testamento savitumas yra tai, kad ryšys su Dievu galimas tik per Jėzų. Pabaigoje apmąstysime kriterijus, kuriais remiantis galima tyrinėti Biblijos raštų liudijimą apie jų kilmę iš Dievo.

1.1. Apreiškimas ir įkvėpimas dogminėje konstitucijoje Dei Verbum ir apaštališkajame paraginime Verbum Domini

1.2. Biblijos raštai ir jų kilmė iš Dievo

Žvelgdami į Biblijos knygas ir tirdami, kas jose pačiose sakoma apie jų įkvėptumą, galime konstatuoti, kad tik dviejose Naujojo Testamento vietose aiškiai kalbama apie dieviškąjį įkvėpimą ir tas taikoma Senojo Testamento raštams. 2 Tim 3, 16 sakoma: „Visas Raštas yra Dievo įkvėptas ir naudingas mokyti, barti, taisyti, auklėti teisumui." 2 Pt 1, 20-21 tvirtinama: „Pirmiausia žinokite, kad jokia Rašto pranašystė negali būti savavališkai aiškinama, nes pranašystė niekuomet nėra atėjusi žmogaus valia, bet Šventosios Dvasios paakinti žmonės kalbėjo Dievo vardu." Retas „įkvėpimo" sąvokos vartojimas verčia neapsiriboti tokia ankšta semantine sritimi.

Atidžiau studijuodami biblinius tekstus, pastebime reikšmingą dalyką - juose nuolatos išryškinamas jų autorių ir Dievo ryšys. Tai daroma skirtingais būdais, tačiau kiekvienu parodoma, kaip atitinkami raštai kyla iš Dievo. Mūsų užduotis bus įvardyti santykio tarp žmogiškųjų autorių ir Dievo ženklus Šventojo Rašto tekstuose, taip parodant šių knygų dieviškąją kilmę, kitaip tariant, jų įkvėptumą. Atsižvelgdami į būdus, kuriais tas santykis paliudijamas Biblijos puslapiuose, ketiname pateikti tam tikrą santykio „Dievas-žmogiškasis autorius" fenomenologiją, taip pabrėždami biblinių raštų kaip iš Dievo kylančio žodžio kokybę. Šiame dokumente Popiežiškoji Biblijos komisija nesiekia įrodinėti biblinių raštų įkvėptumo fakto; ši užduotis tenka fundamentinei teologijai. Mes jau remiamės tikėjimo tiesa, kad Šventojo Rašto knygos yra įkvėptos Dievo ir perteikia jo žodį. Mūsų indėlis tebus geriau paaiškinti įkvėptumo prigimtį, kuri išplaukia iš pačių raštų liudijimo.

Tai, kad Biblijos knygos liudija jų autorių ryšį su Dievu ir savo kilmę iš Dievo, galima pavadinti „liudijimu apie save". Būtent tokį savitą liudijimą ir tyrinėsime.

Biblijos raštuose aptiksime nedaug požymių, susijusių su žmogiškojo autoriaus ir Dievo savitu santykiu rašymo atžvilgiu. Todėl mūsų pateiksima fenomenologija, aprėpianti ir santykį tarp žmogiškojo autoriaus bei Dievo, ir rašytinių tekstų dieviškąją kilmę, yra gan bendra ir įvairialypė. Pamatysime, kad specifinė įkvėpimo sąvoka Rašte tarsi niekada neišryškinama ir kaip sąvoka neaiškinama. Tai lemia įvairių Biblijos knygų liudijimo pobūdis: juk, viena vertus, tekstuose nuolat įvardijama jų turinio bei žinios dieviškoji kilmė, bet, kita vertus, nedaug arba nieko nepasakoma apie tai, kaip jie buvo parašyti, arba apie jų kaip rašytinių dokumentų savitumą. Vadinasi, apreiškimas ir jo rašytinis paliudijimas (įkvėpimas) laikomi vienu procesu. Labai dažnai būna taip, kad kalbant apie vieną galvoje turimas ir kitas. Vis dėlto vien tai, kad mūsų cituoti teiginiai kyla iš šventųjų raštų, parodo, jog jų autoriai netiesiogiai tvirtina, kad jų tekstas yra Dievo apreiškiamųjų veiksmų galutinė išraiška ir nepajudinamas depozitas.

1.3. Naujojo Testamento raštai ir jų ryšys su Jėzumi

9. Būtent turint priešais akis Jono evangeliją, išryškėja artimas ryšys tarp santykio su Jėzumi bei Dievu prigimties („įkvėpimo") ir kaip Dievo žodis perteikiamos žinios turinio („tiesa"). Pagrindinė Jėzaus žinia, pasak Jono evangelijos, yra Dievas Tėvas ir jo savo Sūnuje apreikšta begalinė meilė pasauliui (plg. Jn 3, 16), o tai atitinka Dei Verbum, 2: Dievas ir išganymas. Šios žinios neįmanoma priimti ir suprasti vadovaujantis vien protu ar atmintimi grįsta pažintine prieiga, ją galima priimti bei suprasti puoselėjant intensyvų gyvą ir asmeninį ryšį, t. y. tą patį ryšį, per kurį Jėzus ugdė savo mokinius. Apie Dievą ir jo meilę visada galima kalbėti formaliai bei teisingai, tačiau Dievo dovaną priimti ir liudyti įmanoma tik gyvai tikint į jį ir jo meile. Tad konstatuojame - pagrindinė žinia („tiesa") ir jos priėmimo, kad būtų paliudyta, būdas („įkvėpimas") sąlygoja vienas kitą: visada kalbama apie intensyvią ir asmeninę gyvenimo bendrystę su Jėzaus apreikštu Tėvu, apie gyvenimo bendrystę, kuri yra išganymas.

1.4. Kriterijai ryšiui su Dievu bibliniuose raštuose nustatyti

Evangelijų atveju (ir bendriau apaštališkųjų raštų atžvilgiu) kilmę iš Dievo rodo du esminiai elementai: gyvas tikėjimas į Jėzų (1) ir Jėzaus, kuris yra dieviškojo apreiškimo viršūnė, asmuo (2). Studijuodami kitų Biblijos raštų kilmę iš Dievo remsimės šiais dviem kriterijais: koks yra asmeninis tikėjimas į Dievą (atsižvelgiant į atitinkamą apreiškimo „tvarkos" stadiją) ir kokia apreiškimo forma reiškiasi įvairiuose raštuose. Atitinkama Biblijos knyga iš Dievo kyla per jos autoriaus gyvą tikėjimą į Dievą ir per to autoriaus santykį su tam tikra dieviškojo apreiškimo forma (ar įvairiomis formomis). Neretai koks nors biblinis raštas remiasi ankstesniu įkvėptuoju tekstu ir būtent per tai yra tos pačios kilmės iš Dievo dalininkas.

Pasitelkiant šiuos kriterijus, galima naudingai tyrinėti įvairių biblinių raštų liudijimus ir pamatyti, kaip, pavyzdžiui, iš Dievo kyla teisiniai tekstai, išminties posakiai, pranašų pranašystės, visų rūšių maldos, apaštalų įspėjimai ir t. t., tai yra tai, kokiu būdu autorius per žmogiškuosius autorius yra Dievas. Paaiškės, jog kiekvienu pavieniu atveju konkretus kilmės iš Dievo būdas yra skirtingas ir negali būti lyginamas su tiesmuku ir vienodu dieviškuoju diktavimu. Tačiau visur aptinkamas žmogiškojo autoriaus asmeninis tikėjimas į Dievą ir jo klusnumas įvairioms dieviškojo apreiškimo formoms.

Šitaip studijuodami pačius biblinius raštus ir tyrinėdami jų autorių ryšio su Dievu liudijimus juose, mėginsime konkrečiai parodyti, kokiu būdu įkvėpimas priešais akis iškyla kaip santykis tarp Dievo, įkvėpėjo bei autoriaus, ir žmonių, jo pasirinktų tikrųjų autorių.

2. Senojo Testamento tam tikrų raštų liudijimas

11. Norėdami parodyti, kaip pačiuose tekstuose išreiškiama jų kilmė iš Dievo, atrinkome kelias svarbias Senojo ir Naujojo Testamentų knygas. Laikysimės Senojo Testamento klasikinio skirstymo į Įstatymą, Pranašus ir Raštus (plg. Lk 24, 44); pasirinkome Penkiaknygę, paskui Pranašus ir Istorines knygas (taip pat vadinamas „ankstyvaisiais pranašais"), galop psalmes ir Siracido knygą.

2.1. Penkiaknygė

Kalbant apie pirmąjį aspektą, būtent tai, kad Dekalogą parašė pats Dievas, reikia pasakyti, jog šio ypatingo teksto perdavimas ir priėmimas Šventojo Rašto tradicijoje įsitvirtino nepriklausomai nuo jo materialios laikmenos - dviejų akmens plokščių. Saugomos ir gerbiamos ne plokštės, ant kurių rašė Dievas, bet tekstas, kurį Dievas parašė, kad jis taptų Šventojo Rašto dalimi (plg. Iš 20; Įst 5).

2.2. Pranašų ir Istorinės knygos

13. Pranašų ir Istorinės knygos drauge su Penkiaknyge yra Senojo Testamento dalys, kuriose labiausiai pabrėžiama jų turinio dieviškoji kilmė. Dievas kreipiasi į savo tautą ar jos vadovus per žmones - Mozę, pranašų prototipą Penkiaknygėje (plg. Įst 18, 18-22), pranašus Pranašų ir Istorinėse knygose. Pamėginsime parodyti, kaip Pranašų ir Istorinėse knygose patvirtinama jų turinio dieviškoji kilmė.

2.2.1. Pranašų knygos: rinkiniai to, ką Viešpats savo tautai pasakė per savo pasiuntinius

Pranašų knygos pateikia save kaip rinkinius to, ką Viešpats pasakė savo tautai per „autorius" (spėjamus), kurių vardais tie rinkiniai pavadinti. Tiesą sakant, tose knygose pabrėžtinai skelbiama, kad jų turinio autorius yra Viešpats. Tai daroma įvairiais pasakymais, kuriais kalba pradedama ar pertraukiama. Tokiais pasakymais patvirtinama ar suponuojama, kad Pranašų knygos yra Viešpaties kalbos, ir patikslinama, jog Viešpats pats kreipiasi į savo tautą per tų knygų autorius. Nemenka Pranašų knygų dalis, tiesą sakant, net tiesiog įdedama Viešpačiui į lūpas. Atitinkamai šių knygų autoriai jose pateikiami kaip žmonės, kuriuos Viešpats pasiuntė savo tautai perduoti žinią.
a) „Pranašavimo formulės"
Dieviškoji kilmė, pasitelkiant „Viešpaties žodžio vyksmo formulę", aiškiai išreiškiama dviejuose trečdaliuose Pranašų knygų pavadinimų. Nesileidžiant į smulkmenas, formulę galima apibendrinti pasakymu: „Viešpaties žodis atėjo..." priduriant pranašo, žodžio gavėjo, vardą (kaip antai, Jeremijo, Ezekielio, Ozėjo, Joelio, Sofonijo ir Zacharijo knygose), o kartais ir adresato vardą (kaip antai, Agėjo ir Malachijo knygose). Tokiais pavadinimais skelbiama, kad tų knygų turinys, įdedamas į lūpas ir Dievui, ir pranašui, visas yra Dievo žodis. Kitų Pranašų knygų pavadinimais informuojama, kad jose perteikiamas asmenų, kurių vardai yra Izaijas, Amosas, Abdijas, Nahumas ir Habakukas, regėjimų turinys. Michėjo knygos pavadinime „Viešpaties žodžio vyksmo formulė" papildoma regėjimo paminėjimu. Nors tiesiai ir nepasakoma, Pranašų knygų kontekste regėjimų priežastis negali būti kita, kaip tik pats Viešpats. Tad jis yra ir tų knygų autorius.

Kad tai yra Dievo žodis, Pranašų knygose byloja ne tik pavadinimai. Į tekstą gausiai įterpiamos ir „pranašavimo formulės". Dažniausiai aptinkamas posakis, tobula „pranašavimo formulė", yra žodžiai: „Taip kalba Viešpats." Pradėdamas šia formule kalbą, pranašas pateikia save kaip Viešpaties pasiuntinį. Jis informuoja klausytojus, kad jiems skirta kalba kyla ne iš jo, bet kad jos autorius yra Dievas.

Nepretenduodami į išsamumą, įvardysime dar kelias Pranašų knygose pasitaikančias formules: „taip kalbėjo Viešpats/Dievas", „tai Viešpaties žodis". Pirmąja, vadinama „pasiuntinio formule", kalbos pradedamos, antrąja - užbaigiamos. Būdamos teksto pabaigoje, pastarosios paliudija, kad Viešpats yra pirmiau pateiktos kalbos autorius.
b) Pranašai - Viešpaties pasiuntiniai
2.2.2. Istorinės knygos: Viešpaties žodis nepajudinamai veiksmingas ir kviečia atsiversti
a) Jozuės, Teisėjų, Samuelio ir Karalių knygos
15. Jozuės, Teisėjų, Samuelio ir Karalių knygose Viešpats dažnai taria žodį, lygiai kaip ir Pranašų knygose, kurių rinkiniui šias knygas priskiria žydų tradicija. Kiekvienu Pažadėtosios žemės užkariavimo etapu Viešpats pasako Jozuei, ką daryti. Joz 20, 1-6 ir 24, 2-15 Viešpats per Jozuę, atliekantį pranašo vaidmenį, kreipiasi į tautą. Teisėjų knygoje Viešpats arba jo Angelas dažnai kalba vadovams, pirmiausia Gideonui, ar tautai. Viešpats veikia pirmuoju asmeniu, išskyrus Ts 4, 6-7 ir 6, 7-9, kur kreiptis į Baraką ir visą tautą pasitelkia atitinkamai pranašę Deborą ir bevardį pranašą.

Kaip tekstuose, apie kuriuos kalbėjome, taip ir 2 Kar 17, 7-20 Izraelio ir Judo istorija sutraukiama į kalbų, kurias Viešpats perduoda „per savo tarnus pranašus", seką. Tačiau kalbų tonas skirtingas. Viešpats neskelbia negandų Izraeliui ir Judui, bet ragina juos atsiversti. Kadangi anie užsispyrėliškai atmeta Viešpaties raginimus (eil. 13-14), jis galop atstumia juos nuo savo veido.
b) Kronikų knygos
Vienu žodžiu, Pranašų knygos pateikia save kaip Dievo žodį. Pastarajam tenka iškili vieta ir Istorinėse knygose. Ir vienose, ir kitose, pirmiausia Istorinėse knygose, pabrėžiama, kad Viešpaties žodis nepajudinamai veiksmingas ir ragina atsiversti.

2.3 Psalmės

17. Psalmynas yra maldų, kilusių iš Viešpaties artumo bei veikimo asmeninės ir bendruomeninės patirties, rinkinys. Psalmėmis išreiškiama Izraelio malda įvairiose jo istorijos epochose - karalių epochoje, tremtyje, kai Dievas vis labiau pripažįstamas Izraelio karaliumi, galop antrosios Šventyklos epochoje po tremties. Kiekviena psalmė yra gyvo ir tvirto ryšio su Dievu liudijimas, ir tuo remdamiesi galime sakyti, kad jos kyla iš Dievo ir yra įkvėptos Dievo. Iš to, ką rodo patys tekstai, nepretenduojant į išsamumą, galima išskirti bent tris ryšio tipus: a) Dievo veikimo tikinčiųjų gyvenime patirtį; b) Dievo artumo šventovėje patirtį; c) Dievo kaip išminties šaltinio patirtį. Šie trys ryšio su Dievu tipai remiasi Sinajaus sandora, apimančia Dievo veiklaus artumo tautos kasdieniame gyvenime ir šventykloje pažadą.
a) Dievo veikimo tikinčiųjų gyvenime patirtis
Dievo galingą pagalbą maldininkai patiria dviem būdais - kaip atsaką į jų maldavimą padėti ir kaip klausymąsi apie Dievo įstabius darbus.

Vienas iš gausybės galimų pavyzdžių, kaip maldininkai sulaukia Dievo pagalbos, yra Ps 30, 9-13 malda: „Tavęs, Viešpatie, šaukiausi, - savo Dievo pagalbos maldavau: <...> Išgirsk mane, Viešpatie, ir būk man maloningas! Viešpatie, padėk man! Tu pavertei mano liūdesį džiugesiu, nuvilkai man ašutinę ir apjuosei mane džiaugsmu, kad giedočiau tau be perstojo šlovės giesmę. Viešpatie, tu esi mano Dievas, - tau dėkosiu per amžius!"

Maldininkai klausosi įstabių Dievo darbų, nes Dievas maldininkui ir tautai kalba per visoje kūrinijoje ir Izraelio istorijoje atliktus didžius darbus. Ps 19, 2-5 primenama apie įstabius darbus kūrinijoje ir nusakoma, kaip jie kalba: „Dangūs apsakinėja Dievo garbę, dangaus skliautas skelbia jo rankų darbą. Apie tai diena dienai pasakoja ir naktis nakčiai duoda žinią. Be jokio kalbesio ir be jokių žodžių, - negirdėti jų balso, - betgi jų žinia skamba visoje žemėje, jų žodžiai girdėti iki pat pasaulio pakraščių." Maldininko užduotis - klausytis kalbos, kuria kalba Dievo šlovė (plg. Ps 147, 15-20), ir išreikšti tai savo žodžiais.

105-ojoje psalmėje pasakojama apie Dievo darbus Izraelio istorijoje ir atskiri žmonės bei tauta raginami: „Atminkite jo padarytus nuostabius darbus, jo stebuklus ir nuosprendžius jūs" (eil. 5). Apie šiuos „jo padarytus nuostabius darbus", kurie taip pat yra jo „nuosprendžiai", pranešama istorinėse psalmėse. Tuos psalmių žodžius, nors ir suformuluotus žmogiškaisiais žodžiais, įkvėpė didūs Viešpaties darbai. Tas Viešpaties balsas ir toliau skamba maldininko ir tautos šiandienoje. Būtina jo klausytis.
b) Dievo galingo artumo šventovės aplinkoje patirtis
18. Kaip pavyzdį paimkime 17-ąją ir 50-ąją psalmes. Pirmajame tekste Dievo patirtis įkvepia neteisingai apkaltintą teisųjį kreiptis į Dievą besąlygišku pasitikėjimu grįsta malda, antrajame tokia patirtis leidžia išgirsti Dievo balsą, smerkiantį netikusį tautos elgesį.

17-osios psalmės paskutinėje eilutėje išreiškiama tikra viltis. Sakoma: „Betgi aš būdamas doras regėsiu tavo veidą, o pabudęs būsiu laimingas dėl tavo Artumo" (eil. 15). Panašiai baigiasi ir kitos dvi persekiojamo žmogaus maldos. Ps 11, 7 užbaigiama ištara: „Dorieji regės jo veidą", o 27-osios psalmės priešpaskutinėje eilutėje tvirtinama: „Tikiu, kad patirsiu Viešpaties gerumą gyvųjų šalyje" (eil. 13; plg. eil. 4. 8. 9). Posakis „Dievo veidas" reiškia patį Dievą, jo tikrą ir tobulą tikrovę. Posakiu „regėti Dievo veidą" žymimas intensyvus, realus ir asmeninis susitikimas su Dievu - ne per regos organą, bet tikėjimo „regėjimu". Visos maldos šaltinis yra nepajudinama viltis taip patirti Dievą („regėti" būsimuoju laiku) ir ja pasireiškiantis Dievo pažinimas.

50-oji psalmė susijusi su teofanijos patyrimu Šventyklos liturgijoje. Pasirodant sandoros Dievui (plg. 50, 5), pasikartoja Sinajaus reiškiniai - ryjanti ugnis ir audra (plg. 50, 3). Dievo tikrovės ir jo santykio su Izraeliu pasireiškimas („Aš esu Dievas, tavo Dievas") veda prie kaltinimo tautai: „Nūn tad tave peikiu ir apkaltinu" (50, 21). Dievas tautos elgesį peikia už du dalykus: kad jos santykis su Dievu sutelktas išskirtinai į aukas (50, 8-13), o santykis su artimu visiškai priešingas sandoros įsakymams (50, 16-22). Dievas reikalauja, kad būtų šlovinamas, kad jo būtų šaukiamasi vargo valandą (50, 14-15. 23) ir kad būtų teisingai elgiamasi artimo atžvilgiu (50, 23). Tad 50-ąja psalme pačioje Psalmyno šerdyje tęsiami pranašų būdai - ne tik leisti kalbėti Viešpačiui, bet ir padaryti taip, jog kiekvienas maldavimas ir kiekvienas šlovinimo aktas būtų aiškinami kaip klusnumas dieviškajam įsakymui. Tad visa malda yra „įkvėpta" Dievo.
c) Dievo kaip išminties šaltinio patirtis
Sąlyga būti pamokytam Dievo ir gauti išminties yra Dievo baimė. 25-osios psalmės pradžioje maldininkas karštai prašo Dievo pamokymo („Parodyk man savo kelius, Viešpatie, mokyk mane savo takų. Vesk mane savo tiesa ir mokyk mane": eil. 4-5) apeliuodamas į Dievo pasirengimą tai daryti (eil. 8-9). Norint sulaukti Dievo išmintingo pamokymo būtina sąlyga yra Dievo baimė: „Kas tik pagarbiai Viešpaties bijo, sužino iš jo taką, kuriuo eiti turėtų" (25, 12). Tiems, kurie Dievo bijo, Dievas ne tik parodo, kaip teisingai gyventi, bet ir, anot 25-osios psalmės, apšviečia juos plačiau ir giliau: „Viešpats yra pagarbiai jo bijančiųjų draugas ir leidžia pažinti jiems savo Sandorą" (eil. 14); kitaip tariant, Jis dovanoja jiems artimos draugystės santykį ir gilų sandoros, sudarytos su Izraeliu Sinajuje, pažinimą. Tad santykis su Dievu, išreiškiamas „Dievo baimės" sąvoka, yra įkvėpimo šaltinis, iš kurio kyla daug išminties psalmių.

2.4. Siracido knyga

Nuo pat pradžios autorius suvokia, jog „visa išmintis ateina iš Viešpaties ir jame ji pasilieka amžinai" ( Sir 1, 1). Jau knygos prakalboje vertėjas nurodo vieną būdą, kuriuo Dievas perteikė išmintį autoriui: „Mano senelis Jėzus - rašo jis, - kuris ilgą laiką atsidėjęs lukšteno Įstatymą, Pranašų ir kitų mūsų protėvių raštus bei iš pagrindų juos pažino, ir pats jų paskatintas parašė šį tą apie auklėjimą ir išmintį." Tikslus bei tikėjimo kupinas Šventojo Rašto, kuriame Dievas kalba Izraelio tautai, skaitymas suvienijo autorių su Dievu ir tapo jo išminties šaltiniu bei paskatino parašyti savo kūrinį. Taip aiškiai parodomas vienas iš būdų, kaip knyga kyla iš Dievo.

Paskutinėje savo kūrinio dalyje (44-50) Siracidas kitaip aptaria savo tautos tradiciją, šlovindamas protėvius ir aprašydamas Dievo veikimą per daugybę žmonių Izraelio istorijoje ir Izraelio labui. Ir tokia apžvalga irgi parodo, kad jos raštas kyla iš ryšio su Dievu. Konkrečiai apie Mozę sako: „Leido jam išgirsti savo balsą, įvedė jį į tamsų debesį ir veidas į veidą davė jam įsakymus - gyvenimo ir supratimo įstatymą, kad mokytų Jokūbą Sandoros ir Izraelį jo įsakų" (45, 5). Pamini daug pranašų, o Izaijo atžvilgiu paskelbia: „Savo bebaime dvasia jis žvelgė į ateitį ir guodė liūdinčius Sione" (48, 24). Apmąstydamas Įstatymą ir Pranašus, vadinasi, klausydamasis Dievo žodžio, šis išminties raštijos autorius buvo vienybėje su Dievu, gavo išminties ir įgijo pagrindą savo kūriniui sukurti (plg. Prakalbą).

Baigiamojoje dalyje Siracidas apibūdina savo knygos turinį kaip „išminties ir supratimo pamokas" (50, 27). Prie to prideda palaiminimą: „Laimingas žmogus, kuris jas apmąsto, išmintingas bus, kas paims jas į širdį! Juk kas laikysis, viskam turės jėgų, nes pagarbi Viešpaties baimė yra jų turinys" (50, 28-29). Palaiminimu reikalaujama apmąstyti bei praktikuoti knygos turinį ir žadama Viešpaties išmintis bei šviesa; visa tai įmanoma tik tada, jei tas raštas kyla iš Dievo.

2.5. Pabaiga

21. Apžvelgę atrinktus Senojo Testamento tekstus, galime pamėginti apibendrinti. Aptartuose raštuose, sukurtuose skirtingu laiku bei įvairiose vietovėse ir, negana to, išsiskiriančiuose savitu turiniu bei ypatingu literatūriniu stiliumi, vieningai pateikiama viena didi pamatinė žinia: Dievas kalba. Pats vienatinis Dievas daugybėje įvairių istorinių situacijų ieško žmogaus, pasiekia jį ir jam apsireiškia, be paliovos siekia skatinti žmogų atsiliepti meile. Šis stebinantis Dievo siekis raštus, kuriuose apie jį kalbama, pripildo Dievo. Padaro juos įkvėptus ir įkvepiančius, gebančius apšviesti ir skatinti tikinčiųjų supratimą bei troškimą. Tą suvokiantis žmogus, kupinas nuostabos ir džiaugsmo, paklaus: kokią dovaną geba dovanoti tas su manimi kalbantis neapsakomas Dievas? Naujojo Testamento autoriai, Izraelio tautos nariai, pažino savo tautos „Raštus" ir pripažino juos kaip iš Dievo kylantį žodį. Jie mums rodo, kad Dievas ir toliau kalbėjo ligi pat savo paskutinio bei galutinio žodžio - atsiųsto Sūnaus (plg. Žyd 1, 1-2).

3. Atrinktų Naujojo Testamento raštų liudijimas

22. Pažymėjome, kad būdingas Naujojo Testamento raštų bruožas yra tai, kad jų autoriai savo ryšį su Dievu rodo tik per Jėzaus asmenį. Ypatinga vieta tenka keturioms evangelijoms. Dei Verbum sakoma, kad jos „pelnytai pranoksta visas Šventojo Rašto knygas, įskaitant ir Naująjį Testamentą, nes yra ypatingas liudijimas apie įsikūnijusio Žodžio, mūsų Išganytojo, gyvenimą ir mokymą" (18). Atsižvelgdami į ypatingą evangelijų vaidmenį, iš pradžių išdėstysime tai, kas joms bendra, o paskui parodysime sinoptinėms evangelijoms būdingą prieigą ir tai, kuo savita Jono evangelija. Iš kitų Naujojo Testamento raštų atrinkome svarbiausius: aptarsime Apaštalų darbus, apaštalo Pauliaus laiškus, Laišką žydams ir Apreiškimą Jonui.

3.1. Keturios evangelijos

23. Keturios evangelijos nuo visų kitų Šventojo Rašto knygų skiriasi tuo, kad tiesiogiai pasakoja apie „viską, ką Jėzus nuo pat pradžių veikė ir mokė" ( Apd 1, 1), ir sykiu parodo, kaip Jėzus rengė misionierius, turėjusius skleisti jo apreikštą Dievo žodį. Vaizduodamos Jėzaus asmenį bei jo santykį su Dievu ir tai, kad apaštalai buvo išugdyti bei įgalioti Jėzaus, evangelijos liudija ypatingą jų teksto kilmės iš Dievo būdą.
a) Jėzus - Dievo apreiškimo visoms tautoms viršūnė
Evangelijos tikrai skiriasi kai kuriomis pasakojimo smulkmenomis ir tam tikromis teologinėmis pakraipomis, tačiau sykiu labai vieningai vaizduoja Jėzaus asmenį bei perteikia jo žinią. Glaustai pateiksime pagrindines mintis.

Visose keturiose evangelijose Jėzaus asmuo ir istorija pateikiami kaip biblinės istorijos viršūnė. Todėl jos pačios remiasi Senojo Testamento raštais, pirmiausia pažįstamais iš graikiškojo vertimo - Septuagintos, taip pat iš originalių hebrajiškų ir aramėjiškų tekstų. Labai svarbios yra evangelijose nurodomos sąsajos tarp Jėzaus ir protėvių, Mozės bei pranašų kaip asmenų, atmenamų ir reikšmingais laikomų šventuosiuose Senojo Testamento raštuose.

Keturiose evangelijose - kiekvienoje savaip - tvirtinama, kad Jėzus yra Dievo Sūnus ne tik kaip Mesijas, bet ir savo nepakartojamo bei pavyzdžio neturinčio ryšio su dangiškuoju Tėvu prasme ir todėl savo išganomuoju bei apreiškiamuoju vaidmeniu pranoksta visus kitus žmones. Tai labai aiškiai išreiškiama Jono evangelijoje - iš pradžių prologe (1, 1-18), paskui skyriuose apie prisikėlusį Jėzų, pirmiausia pasakojime apie susitikimą su Tomu (20, 28) ir baigiamojoje ištaroje apie Jėzaus gyvenimo ir mokymo neišsemiamą reikšmę (21, 25). Ta pati žinia Morkaus evangelijoje pateikiama literatūrinio intarpo pavidalu: pradžioje pareiškiama, kad Jėzus yra Kristus bei Dievo Sūnus (1, 1), o pabaigoje romėnų šimtininkas taip liudija apie nukryžiuotąjį Jėzų: „Iš tikro šitas žmogus buvo Dievo Sūnus!" (15, 39). Tas pats turinys aptinkamas ir kitose sinoptinėse evangelijose, kur įtaigiais bei aiškiais žodžiais yra išreikštas džiugioje maldoje, kuria Jėzus kreipiasi į Dievą, savo Tėvą ( Mt 11, 25-27; Lk 10, 21-22). Tikrai pavyzdžio neturinčiais pasakymais Jėzus ne tik pareiškia apie Dievo Tėvo ir savo kaip Sūnaus tobulą lygybę ir artumą, bet ir teigia, kad tas ryšys gali būti pažintas tik apreiškimo aktu: tik Sūnus gali apreikšti Tėvą ir tik Tėvas gali apreikšti Sūnų.

Literatūriniu požiūriu evangelijose pateikiami pasakojamieji epizodai ir didaktinės kalbos, tačiau iš tikrųjų jose galiausiai perteikiama apreiškimo ir išganymo istorija. Jose vaizduojamas gyvenimas įsikūnijusio Dievo Sūnaus, kuris kasdienio gyvenimo varganomis aplinkybėmis ir per pažeminimus kančia bei mirtimi pasiekia pašlovinimą. Perteikiant Dievo apreiškimą jo Sūnuje Jėzuje, šitaip evangelijose netiesiogiai parodoma jų tekstų kilmė iš Dievo.
b) Tiesioginių liudytojų ir žodžio tarnautojų artumas ir ugdymas
24. Kiekvieno evangelijų epizodo centras yra Jėzus, kuris visada supamas mokinių. Žodis „mokiniai" žymi grupę Jėzaus sekėjų, kurių skaičius nenurodomas. Kiekvienoje evangelijoje konkrečiai kalbama apie „Dvylika", labai reikšmingą atrinktą grupę, lydėjusią Jėzų per visą jo tarnybos laikotarpį. Dvylika sudaro bendruomenę, kurią tiksliai apibūdina jos narių vardai. Kiekvienoje evangelijoje pranešama, kad tą grupę išsirinko Jėzus ( Mt 10, 1-4; Mk 3, 13-19; Lk 6, 12-16; Jn 6, 70); jos nariai sekė paskui Jėzų savo akimis regėdami jo tarnystę ir buvo išsiųsti gavę įgaliojimus ( Mt 10, 5-8; Mk 3, 14-15; 6, 7; Lk 9, 1-2; Jn 17, 18; 20, 21). Jų skaičius simbolizuoja dvylika Izraelio genčių ( Mt 19, 28; Lk 22, 30) ir reiškia Dievo tautos pilnatvę, pasiektiną jiems evangelizuojant visą pasaulį. Jų užduotis yra ne tik perteikti Jėzaus žinią visiems žmonėms ateityje, bet ir, išpildant Izaijo pranašystę apie Emanuelio atėjimą (7, 14), padaryti Jėzaus buvimą istorijoje tvarų pagal jo pažadą: „Ir štai aš esu su jumis per visas dienas iki pasaulio pabaigos" ( Mt 28, 20). Liudydamos ypatingą Dvylikos ugdymą, evangelijos konkrečiu būdu rodo savo kilmę iš Jėzaus ir Dievo.

3.2. Sinoptinės evangelijos

25. Sinoptinėse evangelijose Jėzaus istorija pateikiama nepaliekant erdvės tarp pasakojimo autoriaus perspektyvos ir Jėzaus asmens, jo gyvenimo ir misijos portreto. Nusakant daugialypius Jėzaus ryšius su Dievu, evangelijose netiesiogiai, visada per Jėzaus asmenį ir jo apreiškiamąjį bei išganomąjį vaidmenį, parodomas jų pačių ryšys su Dievu ar kilme iš Dievo.

Tik Lukas pradeda du savo darbo tomus įžanga ( Lk 1, 1-4; plg. Apd 1, 1), savo pasakojimą susiedamas su ankstesnėmis apaštališkosios tradicijos pakopomis. Savo kūrinį jis laiko apaštališkojo liudijimo apie Jėzų bei išganymo istoriją dalimi - liudijimo, prasidėjusio sulig pirmais Jėzaus sekėjais („savo pačių akimis regėję liudytojai"), skelbto pirmais apaštalų pamokslais („žodžio tarnai") ir dabar Luko evangelija tęsiamo nauju pavidalu. Šitaip Lukas aiškiai parodo savo Evangelijos ryšį su Dievo Apreiškėju Jėzumi ir patvirtina savo darbo apreiškiamąjį autoritetą.

Kiekvienos Evangelijos šerdis yra Jėzaus asmuo ir jo daugialypiai bei nepakartojami ryšiai su Dievu, pasireiškiantys Jėzaus gyvenimo bei veiklos įvykiais, taip pat jo reikšme išganymo istorijai. Pirmame poskyryje aptarsime Jėzaus asmenį bei vaidmenį, antrame - jo vaidmenį Dievo santykio su žmonija istorijoje.
a) Jėzus ir jo nepakartojamas ryšys su Dievu
26. Jėzaus nepakartojamas ryšys su Dievu evangelijose vaizduojamas įvairiais būdais. Jėzus pateikiamas kaip: a) Kristus, Dievo Sūnus, turintis privilegijuotą ir išskirtinį santykį su Dievu; b) tas, kuris kupinas Dievo Dvasios; c) tas, kuris veikia Dievo galia; d) tas, kuris moko su Dievo autoritetingumu; e) tas, kurio ryšys su Tėvu galutinai apreikštas bei patvirtintas jo mirtimi ir prisikėlimu.
Jėzus - vienatinis Dievo Tėvo Sūnus
Visose trijose sinoptinėse evangelijose pasakojami pagrindiniai Jėzaus gyvenimo įvykiai, kai jis tiesiogiai bendrauja su savo Tėvu, o Tėvas savo ruožtu patvirtina Sūnaus tapatybės ir misijos dieviškąją kilmę.

Kita galinga teofanija, Jėzaus atsimainymas, nutinka tarnystės Galilėjoje pabaigoje, jam pradedant kelionę į Jeruzalę, prisiartinus Velykų įvykiams. Kaip ir per krikštą, Dievas Tėvas pareiškia: „Šitas yra mano mylimasis Sūnus" ( Mt 17, 5 ir par.) ir aiškiai pabrėžia jam tenkantį autoritetą: „Klausykitės jo!" Kai kurie šios teofanijos elementai primena įvykį prie Sinajaus: kalno viršūnė, Mozės ir Elijo buvimas, Jėzaus asmens spindėjimas, juos apgaubiantis debesis. Šitaip Jėzus ir jo misija susiejami su Dievo apreiškimu prie Sinajaus ir su Izraelio išganymo istorija.
Jėzus, kupinas Dievo Dvasios Jėzus veikia Dievo galia Jėzus moko su Dievo autoritetingumu
Sinoptinėse evangelijose teigiama, kad Jėzus mokė su išskirtiniu autoritetingumu. Per atsimainymą balsas iš dangaus aiškiai reikalavo: „Šitas mano mylimasis Sūnus. Klausykite jo!" ( Mk 9, 7; Mt 17, 5; Lk 9, 35). Kafarnaumo sinagogoje Jėzaus pirmo mokymo ir pirmo egzorcizmo liudininkai sušunka: „Kas gi čia? Naujas mokslas su galia?! Jis netgi netyrosioms dvasioms įsakinėja, ir tos jo klauso!" ( Mk 1, 27). Mt 5, 21-48 Jėzus autoritetingai priešpriešina savo mokymą svarbiausiems Įstatymo tekstams: „Esate girdėję, kad protėviams buvo pasakyta... O aš jums sakau..." Jis taip pat pareiškia esąs „šabo Viešpats" ( Mt 12, 8; Mk 2, 28; Lk 6, 5). Iš Dievo gauta valdžia apima ir galią atleisti nuodėmes ( Mt 9, 6; Mk 2, 10; Lk 5, 24).
Jėzaus mirtis ir prisikėlimas - jo nepakartojamo ryšio su Dievu apreiškimas ir patvirtinimas b) Jėzus ir jo vaidmuo išganymo istorijoje
29. Izraelio tautos šventieji raštai laikomi Dievo santykio su ta tauta pasakojimu ir Dievo žodžiu. Sinoptinėse evangelijose Jėzaus ryšys su Dievu atskleidžiamas ir per tai, kad jo istorija traktuojama kaip tų raštų išpildymas. Jėzaus ryšys su Dievu taip pat pasireikš jo pasirodymu laiko pabaigoje.
Raštų įvykdymas
Svarbu pabrėžti, kad Jėzus ne tik atbaigia Mozės ir pranašų mokymą, bet ir save pateikia kaip raštų įvykdymą savo asmeniu. Matas 2, 15 pastebi, kad Jėzus, dar būdamas kūdikis, pakartoja Izraelio kelią „iš Egipto" (plg. Oz 11, 1). Perskaitęs ištrauką iš Izaijo knygos Nazareto sinagogoje, kupinas Šventosios Dvasios ( Lk 4, 15), užverčia knygą ir pareiškia: „Šiandien išsipildė ką tik jūsų girdėti Rašto žodžiai" (4, 16-21). Panašiai jis liepia pasakyti įkalintam Jonui, kad tai, ką mato Krikštytojo pasiuntiniai, yra Izaijo mesijinių pranašysčių išsipildymas ( Mt 11, 2-6, apeliuojant į Iz 26, 19; 29, 18-19; 35, 5; 61, 1). Programinėse Morkaus evangelijos pradžios eilutėse pateikiama Jėzaus tapatybės santrauka - ne tik pirmoje eilutėje, kur kalbama apie „Jėzų Kristų, Dievo Sūnų" (1, 1), bet ir tolesnėse, kur skelbiamas pats Viešpats, kurio atėjimas parengtas pranašų liudijimo (1, 2-3, remiantis Iš 23, 20; Mal 3, 1; Iz 40, 3). Evangelistai išvien pristato jį esant Dovydo palikuoniu, tačiau sykiu sako, jog jis išmintimi pranoksta Saliamoną ( Mt 12, 42; Lk 11, 31), yra daugiau nei šventykla ( Mt 12, 6), daugiau nei Jona ( Mt 12, 41; Lk 11, 32). Kalno pamoksle jis autoritetu pranoksta Mozę (plg. Mt 5, 21. 27. 33. 38. 43).
Istorijos atbaigimas šlovinguoju Jėzaus sugrįžimu c) Pabaiga
30. Sinoptinėse evangelijose atskleidžiamas nepakartojamas Jėzaus ryšys su Dievu visame jo gyvenime bei visoje veikloje, parodoma nepakartojama Jėzaus reikšmė atbaigiant Dievo santykio su Izraelio tauta istoriją ir visą istoriją laikų pabaigoje. Būtent Jėzuje Dievas apreiškia pats save ir savo išganymo planą visai žmonijai, būtent per Jėzų Dievas kalba žmonėms, per jį jie atvedami pas Dievą bei su juo suvienijami ir būtent per Jėzų pasiekia išganymą. Pateikdamos Jėzų kaip Dievo Žodį, evangelijos pačios tampa Dievo žodžiu. Izraelio šventųjų raštų prigimtis yra autoritetingai kalbėti apie Dievą ir patikimai vesti pas Dievą. Tai būdinga ir evangelijoms; jos veda prie krikščioniškųjų raštų kanono, susijusio su žydų šventųjų raštų kanonu, atsiradimo.

3.3. Jono evangelija

31. Jono evangelijos prologas užbaigiamas iškilminga ištara: „Dievo niekas niekada nėra matęs, tiktai viengimis Sūnus - Dievas, Tėvo prieglobstyje esantis, mums jį atskleidė" (1, 18). Tokia Jėzaus prigimtis (viengimis Sūnus, Dievas, artima vienybė su Tėvu) ir jo nepakartojamas gebėjimas pažinti bei apreikšti Dievą paliudytas ne tik evangelijos pradžioje, bet ir kaip pamatinis teiginys patvirtinamas visame Jono kūrinyje. Kaip ir kitose evangelijose, ketvirtojoje irgi pabrėžiamas raštų įvykdymas Jėzaus darbais, ir taip patvirtinama, jog jie priklauso Dievo išganomajam planui. Tačiau Jono evangelija išsiskiria tuo, kad joje nurodomi kai kurie ypatingi evangelisto santykio su Jėzumi bruožai, būtent: a) viengimio Sūnaus šlovės regėjimas; b) aiškus paliudijimas to, kas regėta savo akimis; c) tiesos Dvasios pamokymas liudytojams. Šie saviti bruožai, evangelistą artimiau sujungiantys su Jėzaus asmeniu, rodo jo Evangelijos kilmę iš paties Dievo. Šiuos ypatingus bruožus aptarsime išsamiau.
a) Viengimio Sūnaus šlovės regėjimas
Autorius ir save įtraukia į tą grupę („mes") dėmesingų liudytojų, kurie, regėdami Jėzaus darbus, įtikėjo jį kaip Dievo Tėvo viengimį Sūnų. Evangelisto liudijimas, ką jis regėjo savo akimis, ir jo tikėjimas į Dievo Sūnų Jėzų yra jo rašto pagrindas; netiesiogiai iš to išplaukia, kad tas raštas kyla iš Jėzaus ir, vadinasi, iš Dievo. Pakartosime: Jonas yra tikinčių liudytojų grupės narys. Pirma ketvirtosios Evangelijos išvada (20, 30-31) leidžia šią grupę identifikuoti. Evangelistas aiškiai kalba apie savo darbą („šią knygą") bei joje užrašytus „ženklus" ir sako, kad Jėzus juos padarė „savo mokinių akivaizdoje". Jie yra tiesioginių liudytojų grupė, kuriai priklauso ir ketvirtosios Evangelijos autorius.
b) Aiškus liudijimas to, kas regėta savo akimis
32. Du kartus evangelistas aiškiai pabrėžia, jog savo akimis matęs tai, apie ką rašo. Evangelijos pabaigoje skaitome: „Tai ir yra mokinys, kuris liudija apie tuos dalykus ir juos aprašė, ir mes žinome, kad jo liudijimas tikras" (21, 24). Grupė („mes") įvardija mokinį - tapatinamą su minimu pasakojimo veikėju - kaip patikimą liudytoją ir visos knygos autorių. Galvoje turimas Jėzaus mylimasis mokinys (21, 20), kuris ir kitais atvejais (13, 23; 19, 26; 20, 2; 21, 7) dėl ypatingo artumo Jėzui matė jo darbus. Šitaip patvirtinama šios Evangelijos kilmė iš Jėzaus ir Dievo. Tie, kurie pareiškia: „mes žinome", išreiškia suvokimą, jog yra kompetentingi tai įvertinti. Taip tikinti bendruomenė pripažįsta, priima ir rekomenduoja šį raštą.
c) Tiesos Dvasios pamokymas liudytojams
33. Mokinio liudijimą įgalina Šventosios Dvasios dovana. Savo atsisveikinimo kalboje ( Jn 14-16) Jėzus pasakė mokiniams: „Kai ateis Globėjas, kurį jums atsiųsiu nuo Tėvo, - Tiesos Dvasia, kuri eina iš Tėvo, - jis toliau liudys apie mane. Ir jūs liudysite, nes nuo pradžios su manimi esate buvę" (15, 26-27). Mokiniai yra liudytojai, „nuo pradžios" savo akimis regėję visą Jėzaus veiklą. Tačiau tikėjimo liudijimas, skatinantis įtikėti Jėzų kaip Kristų ir Dievo Sūnų (plg. 20, 31), suteikiamas galia Dvasios, kuri, kildama iš Tėvo ir atsiųsta Jėzaus, gyviausiai suvienija mokinius su Dievu. Pasaulis neįstengia priimti Dvasios (14, 17), tačiau mokiniai ją gauna savo užduočiai pasaulyje vykdyti (17, 18). Jėzus patikslina, kaip jį liudys Dvasia: „išmokys jus visko ir viską primins, ką esu jums pasakęs" (14, 26) ir: „ves į tiesos pilnatvę" (16, 13). Dvasios veikimas visas susijęs su Jėzaus veikla ir turi įgalinti vis giliau suprasti tiesą, tai yra Jėzaus atneštą Dievo Tėvo apreiškimą (plg. 1, 17-18). Kiekvieno mokinio liudijimas apie Jėzų veiksmingas tampa tik veikiant Šventajai Dvasiai. Tas pat galioja ketvirtajai Evangelijai, pristatančiai save kaip Jėzaus mylimojo mokinio užrašytą liudijimą.

3.4. Apaštalų darbai

Galima daryti prielaidą, jog Lukas susižinojo apie jų veiklą (Apaštalų darbų tema) lygiai taip rūpestingai, kaip ir per juos ištyrė Jėzaus veiklą.

Pagrindinis argumentas laikyti Apaštalų darbus kilus iš Dievo yra tų regėjusių liudytojų bei Dievo žodžio tarnų tiesioginis asmeninis ryšys su Jėzumi. Jų ryšys su Jėzumi taip pat ypač reiškiasi jų kalbomis bei veiksmais, Šventosios Dvasios veikimu ir šventųjų raštų aiškinimu. Konkrečiai aptarsime įvairius elementus, liudijančius Apaštalų darbų knygos kilmę iš Dievo.
a) Apaštalų tiesioginis asmeninis ryšys su Jėzumi b) Apaštalų kalbos ir veiksmai
35. Apaštalų veikla, apie kurią pasakojama Apaštalų darbų knygoje, rodo jų daugialypius ryšius su Jėzumi.

Petro ( Apd 1, 15-22; 2, 14-36; 3, 12-26; 10, 34-43) ir Pauliaus (pvz., Apd 13, 16-41) kalbos yra reikšmingos Jėzaus gyvenimo bei tarnystės santraukos. Jose pateikiami pagrindiniai duomenys: jo priklausymas Dovydo palikuonims (13, 22-23), sąsaja su Nazaretu (2, 22; 4, 10), tarnystės pradžia Galilėjoje (10, 37-39). Ypač pabrėžiama jo kančia ir mirtis, į kurią įpainioti žydai (2, 23; 3, 13; 4, 10-11) ir pagonys (2, 23; 4, 26-27), Pilotas (3, 13; 4, 27; 13, 38) ir Erodas (4, 27), akcentuojamas nukankinimas ant kryžiaus (5, 30; 10, 39; 13, 29), palaidojimas (13, 29) ir prikėlimas Dievo galia (2, 24. 32; ir t. t.).

Kalbant apie Jėzaus prisikėlimą, pabrėžiamas Tėvo veikimas priešingai žmonių darbams: jį „jūs nedorėlių rankomis nužudėte, prikaldami prie kryžiaus. Dievas jį prikėlė, išvaduodamas iš mirties kankynės" (2, 23-24; plg. 3, 15; ir t. t.). Dievas išaukštino Jėzų savo dešine (2, 33; 5, 31) ir jį pašlovino (3, 13). Taip pabrėžiamas itin artimas Jėzaus ryšys su Dievu ir sykiu to, kas pasakojama, kilmė iš Dievo. Apaštalų darbų knygoje taip pat galima aptikti Luko evangelijos kristologinius titulus: Kristų (2, 31; 3, 18), Viešpatį (2, 36; 11, 20), Dievo Sūnų (9, 20; 13, 33), išgelbėtoją (5, 31; 13, 23). Tokių titulų, kuriais išreiškiama Dievo Jėzui suteiktas ypatumas bei paskirta užduotis, šaltinis iš esmės yra Dievas (plg. 2, 36; 5, 31; 13, 33).

Apaštalų veikla visiškai nulemta Jėzaus, kyla iš jo ir veda pas jį bei Dievą Tėvą. Apaštalų darbuose pabrėžiamas dieviškojo plano, įgyvendinto Jėzuje Kristuje ir tęsiamo Bažnyčioje, tęstinumas. Ypač stebuklus Lukas laiko apaštalų misijos dieviškuoju patvirtinimu, kaip jau būta Mozės (7, 35-36) ir paties Jėzaus (2, 22) atvejais.
c) Šventosios Dvasios veikimas
36. Apaštalų ryšys su Jėzumi tikrove virsta ir per Šventąją Dvasią, kurią jiems pažadėjo bei atsiuntė Jėzus ir kurioje jie atlieka savo darbą.

Apibendrinant Jeruzalės Bažnyčios gyvenimą, apaštalų veikla nusakoma taip: „Apaštalai su didžia galybe liudijo apie Viešpaties Jėzaus prisikėlimą" (4, 33; plg. 1, 22; ir t. t.); jie taip liudijo veikiami Dvasios (4, 8. 31; ir t. t.). Lygiai taip vaizduojama Pauliaus, skelbiančio Jėzaus prisikėlimą (13, 30. 37) ir pilno Šventosios Dvasios (plg. 9, 17; 13, 2. 4. 9), tarnystė.
d) Senojo Testamento įvykdymas
37. Luko evangelijoje pasakojama, kaip prisikėlęs Viešpats aiškino savo mokiniams šventuosius raštus įgalindamas juos suprasti, kad jo kančia, mirtimi ir prisikėlimu įgyvendintas Dievo išganomasis planas, iš anksto paskelbtas Mozės, pranašų ir psalmėse ( Lk 24, 27. 44). Apaštalų darbų knygoje yra 37 citatos iš Senojo Testamento, didžia dalimi Petro, Stepono ir Pauliaus kalbose, skirtose žydų auditorijai. Remdamiesi įkvėptaisiais tekstais ir parodydami, kad jie įvykdyti Jėzuje, krikščioniškieji pamokslininkų žodžiai įgyja analogišką vertę.

Su raštais susiejami ir kristologiniai įvykiai, sudarantys pamokslo turinį, ir skelbimą lydintys faktai. Sekminių kalboje Petras Dvasios atėjimo sukeltus nepaprastus įvykius ( Apd 2, 4-13. 15) aiškina Joelio pranašystės 3, 1-5 šviesoje. Knygos pabaigoje pasakojama, jog Paulius tai, kad Romos žydai atmetė jo skelbimą ( Apd 28, 23-25), aiškina remdamasis Izaijo pranašyste (6, 9-10). Tai, kas nutinka apaštalų misijos pradžioje ir pabaigoje, susiejama su pranašišku Dievo žodžiu. Toks įterpimas perša mintį, jog visa, kas toje knygoje vyksta ir pasakojama, atitinka Dievo išganomąjį planą.
e) Pabaiga
38. Apaštalų darbų knygoje nusakoma „regėjusiųjų liudytojų ir Dievo žodžio tarnų", turėjusių daugialypius ryšius su Jėzumi, veikla. Jie pirmiausia yra Jėzaus prisikėlimo liudytojai; Jėzaus prisikėlimą jie liudija remdamiesi susitikimais su prisikėlusiu Viešpačiu ir Šventosios Dvasios galybe. Jėzaus istoriją, remdamiesi Senuoju Testamentu, pateikia kaip Dievo išganomojo plano įvykdymą ir toje pačioje šviesoje regi savo pačių veiklą. Visa, kas pasakojama, kyla iš Jėzaus ir Dievo. Dėl šios aiškios Apaštalų darbų turinio savybės jos tekstas irgi kyla iš Jėzaus ir Dievo.

3.5. Apaštalo Pauliaus laiškai

39. Paulius liudija Izraelio raštų, savo Evangelijos, savo apaštališkosios tarnystės ir savo laiškų dieviškąją kilmę.
a) Paulius liudija raštų dieviškąją kilmę
Kaip Dievo žodis ir liudijimas Evangelijos naudai raštai patvirtina Dievo išganomojo plano, kuris nuo pradžių visada buvo toks pat ( Rom 9, 6-29), vieningumą bei tvarumą.
b) Paulius liudija savo Evangelijos dieviškąją kilmę
40. Pirmame Laiško galatams skyriuje Paulius prisipažįsta, jog, uoliai gindamas Įstatymą, persekiojo Bažnyčią, ir išpažįsta, kad Dievas, kupinas begalinio gerumo, apreiškė jam savo Sūnų ( Gal 1, 16; plg. Ef 3, 1-6). Tokio apreiškimo galia Jėzus Kristus, Pauliaus anksčiau laikytas piktžodžiautoju, netikru mesiju, jam tampa Prisikėlusiuoju, šlovinguoju Mesiju, mirties nugalėtoju, Dievo Sūnumi. To paties laiško 1, 12 jis pareiškia, kad jo skelbiama Evangelija jam buvo apreikšta ir kad Evangelija laikyti pagrindiniai Jėzaus gyvenimo kelionės bei misijos dėmenys, bent jo išganingoji mirtis ir išganingasis prisikėlimas.

Gal 1-2 Paulius skelbia, kad jo Evangelija neapima apipjaustymo. Kitaip tariant, pareiškia, jog remiantis tuo, kas jam apreikšta, eschatologiniams pažadams paveldėti nebūtina savęs apipjaustyti ir paklusti Mozės įstatymui. Anot Pauliaus, versti ne žydų kilmės krikščionis apsipjaustyti yra periferinis ir neesminis, su Evangelijos šerdimi nesusijęs dalykas. Jis ryžtingai pareiškia, jog tas, kuris apsipjausto, kad paklustų Mozės įstatymui ir per jį pasiektų teisumą, paverčia savo atžvilgiu Kristaus mirtį ant kryžiaus bergždžia: „Štai aš, Paulius, sakau jums: jeigu leisitės apipjaustomi, Kristus jums nebebus naudingas" ( Gal 5, 2; plg. 5, 4; 2, 21). Rizikuojama pačia Evangelija, ta Evangelija, kuri jam buvo apreikšta ir, vadinasi, negali būti keičiama.
c) Apaštalo Pauliaus tarnystė ir jos dieviškoji kilmė
Gal 2, 7-9 Paulius pabrėžia, jog apsilankymo Jeruzalėje metu Jokūbas, Petras ir Jonas, turintys didelį autoritetą ir įtakingiausi apaštalai, pripažino, kad Dievas paskyrė jį tautų apaštalu. Tad Paulius nėra vienintelis, liudijantis savo pašaukimo dieviškąją kilmę, nes ji jau buvo pripažinta tuometinių Bažnyčios autoritetų.
d) Paulius liudija dieviškąją kilmę savo laiškuose
42. Paulius ne tik skelbia savo apaštalavimo ir savo Evangelijos dieviškąją kilmę. Tai, kad jo Evangelija apreikšta, savaime negarantuoja, jog ji perteikiama teisingai ir patikimai. Todėl savo laiškų pradžioje jis primena savo pašaukimą ir užduotį apaštalauti; pavyzdžiui, Rom 1, 1 jis taip save apibūdina: „Paulius, Jėzaus Kristaus tarnas, pašauktasis apaštalas, išskirtas [skelbti] Gerąją Dievo Naujieną." Tvirtina, kad jo laiškuose ištikimai perduodama jo Evangelija, ir pageidauja, kad jie būtų skaitomi visose Bažnyčiose (plg. Kol 4, 16).

3.6. Laiškas žydams

43. Laiško žydams autorius skirtingai nuo Pauliaus, tvirtinusio, kad savo Evangeliją gavo tiesiai iš Kristaus ( Gal 1, 1. 12. 16), nekelia jokios pretenzijos į apaštališkąjį autoritetą.

Tačiau esama dviejų šiuo atžvilgiu nepaprastai svarbių tekstų - 1, 1-2, kur autorius sutraukia Dievo apreiškimo žmonėms istoriją bei parodo artimą dieviškojo apreiškimo dviejuose Testamentuose sąsają, ir 2, 1-4, kur jis prisistato kaip priklausantis antrajai krikščionių kartai, kaip tas, kuris Dievo žodį, išganymo žinią gavo ne tiesiai iš Viešpaties Jėzaus, bet per Kristaus liudytojus, mokinius, girdėjusius jį patį.
a) Dievo apreiškimo istorija
Laiško pradžioje autorius konstatuoja: „Daugel kartų ir įvairiais būdais praeityje Dievas yra kalbėjęs mūsų protėviams per pranašus, o dabar dienų pabaigoje jis prabilo į mus per Sūnų" ( Žyd 1, 1-2). Šia įstabia įžangine ištara autorius nusako visą Dievo žmogui skirto žodžio istoriją. Apreiškimo ir įkvėpimo temai šis tekstas nepakartojamai svarbus ir vertas rūpestingo paaiškinimo.

Iškilmingai pareiškiamas pagrindinis dalykas: Dievas stengiasi užmegzti su žmonėmis asmeninį ryšį. Jis pats rodo iniciatyvą susitikti: Dievas yra kalbėjęs. Pavartotu veiksmažodžiu nenurodomas nei tiesioginis objektas, nei to kalbėjimo turinys. Tačiau įvardijami santykiu susieti asmenys: Dievas, protėviai, pranašai, Sūnus. Dievo žodis pateikiamas ne kaip tiesos apreiškimas, bet kaip priemonė įsteigti santykį tarp asmenų.

Dievo žodžio istorijoje skiriami du pagrindiniai etapai. To paties žodžio „kalbėti" pakartojimu išreiškiamas akivaizdus tęstinumas, o abiejų ištarų paralelizmu išryškinamas abiejų įsikišimų panašumas. Tačiau perskyra rodo epochos, būdo, adresatų ir tarpininkų skirtingumą.

Būdas, kuriuo pateikiamas Dievo žodis, abiejuose išganymo istorijos etapuose nėra toks pats. Praeityje jam buvo būdingas daugialypumas: „daugel kartų" (arba paraidžiui: „daugelyje dalių", „fragmentiškai") ir „įvairiais būdais". Tas daugialypumas yra turtas. Dievas nenuilstamai (plg. Jer 7, 13) suranda būdų, kaip mus pasiekti: nustatydamas tvarką, žadėdamas, bausdamas maištaujančius, guosdamas kenčiančius, naudodamasis visomis galimomis raiškos formomis, kaip antai gąsdinančiomis teofanijomis, paguodžiančiais regėjimais, trumpomis pranašystėmis ar dideliais istoriniais aprašymais, pranašų pamokslais, giesmėmis ir liturginėmis apeigomis, įstatymais, pasakojimais. Tačiau daugialypumas yra ir netobulumas (plg. 7, 23; 10, 1-2. 11-14). Dievas save išreiškia tik iš dalies. Kaip geras pedagogas pradeda nuo lengvai prieinamų paprasčiausių dalykų. Kalba apie paveldą ir žemę, žada išlaisvinti ir išlaisvina savo tautą, duoda jai laikinas institucijas - karališkąją dinastiją, paveldimąją kunigystę. Tačiau visa tai tėra provaizdis. Paskutiniame etape Dievo žodis dovanojamas visiškai, galutinai ir tobulai. Po ankstesnes epochas išbarstyti turtai sujungiami ir vainikuojami Kristaus slėpinio vienybe.

Laikotarpių seką atitinka kintanti Dievo žodžio auditorija. Praeityje Dievo žodis adresuotas „protėviams" plačiąja šio žodžio prasme, t. y. visoms kartoms, priėmusioms pranašų žinią (plg. 3, 9). Galutinis žodis skirtas „mums". Įvardis „mes" apima autorius ir jo rašto adresatus, bet taip pat girdėjusius liudytojus (plg. 2, 3) bei jų amžininkus.
b) Autoriaus ryšys su Sūnaus apreiškimu
44. Aptaręs vieną savo mokymo aspektą - žmonėms skirtą Dievo žodį pranašuose ir Sūnuje (1, 1-14), autorius išsyk patikslina sąsają su gyvenimu bei nurodo savo ryšį su Sūnumi: „Todėl mes turime kuo rūpestingiau apmąstyti, ką girdėjome, kad nepraplauktume [tarsi laivas] pro uostą. Jei per angelus paskelbtas žodis turėjo galią ir kiekvienas nusižengimas bei neklusnumas susilaukdavo teisėtos bausmės, tai kaipgi mes pabėgsime nuo jos, nepaisydami tokio didžio išganymo? Juk jis, prasidėjęs Viešpaties skelbimu, yra mums patvirtintas tų, kurie patys buvo girdėję, Dievui prisidedant prie jų liudijimo ženklais ir stebuklais, visokiais galybės darbais ir Šventosios Dvasios dovanomis, paskirstytomis jo valia" ( Žyd 2, 1-4).

Krikščionys kviečiami skirti girdimam žodžiui kuo didesnį dėmesį. Neužtenka išklausyti žinios, bet būtina ir laikytis jos visa širdimi ir visu gyvenimu. Be rimto Evangelijos laikymosi, rizikuojama praplaukti pro uostą (plg. 2, 1). Tas, kas nutolsta nuo Dievo, gali tik pralaimėti ir pražūti. O tas, kas stengiasi išgirstos žinios laikytis, artinasi prie Dievo (plg. 7, 19) bei pasiekia išganymą.

Įvesdinęs į temą (plg. 2, 1), autorius ją plėtoja ilga ištara (plg. 2, 2-4). Savo samprotavimą grindžia angelų ir Viešpaties sugretinimu. Vienintelis bendras elementas abiejuose pasakymuose yra „skelbimas". „Žodis" buvo paskelbtas angelų; „išganymas" pradedamas skelbti Viešpaties.

Kalbėdamas apie „žodį", autorius priešais akis turi Įstatymo paskelbimą Sinajuje. Žodis „išganymas" netikėtas. Mes veikiau lauktume sąvokos, atitinkančios „žodį". Tam netobulam paralelizmui būdingas turtingas turinys. Juo parodomas didelis skirtumas tarp Senojo ir Naujojo Testamentų. Senojoje Sandoroje tėra „žodis", išorinis įstatymas, kuris liepia ir baudžia. Naujojoje Sandoroje siūlomas tikras išganymas. Tad argi galima pateisinti tuos, kurie išganymą atmeta? Jie ne tik neklusnūs, bet ir nedėkingi. Ne tik atmeta reikalavimą, bet ir užsiveria meilei.

Glaustai apibendrinęs visą apreiškimo istoriją (1, 1-2), autorius parodo (2, 1-4), kad jis ir, vadinasi, jo raštas per ausimis Viešpatį girdėjusių liudytojų tarnystę susijęs su Sūnumi ir su Dievu.

3.7. Apreiškimas Jonui

45. Termino „įkvėpimas" Apreiškimo Jonui knygoje nepasitaiko, tačiau joje aptinkama juo numanoma tikrovė, būtent ten, kur tekste kalbama apie artimą ir tiesioginę priklausomybę nuo Dievo. Su tokia situacija susiduriame prologe (1, 1-3), ją aptinkame 1, 10 ir 4, 2, kur Jonas, siedamas tai su būsimu knygos turiniu, mini ypatingą Dvasios pagavą, ir 10, 8-11, kur „atvyniotos knygelės" atžvilgiu atnaujinama pranašo užduotis; ji taip pat išnyra baigiamajame liturginiame dialoge, kur pabrėžiamas nepažeistinas visos žinios, dabar tapusios knyga, šventumas (22, 18-19). Iš šių tekstų galima susidaryti pradinį supratimą to, kaip Apreiškimo Jonui knygoje reiškiasi įkvėptumas.
a) Teksto iš Dievo kilmė remiantis prologu (1, 1-3)
Atidus Apreiškimo Jonui prologo skaitymas rodo įdomų ir tikslų Apreiškimo Jonui teksto kelią nuo Dievo lygmens ligi konkretaus knygos, skaitomos liturginiame susirinkime, lygmens.

Išsyk teksto pradžioje aptinkame aiškią sąsają su Dievo lygmeniu: „Jėzaus Kristaus Apreiškimas" (1, 1a). Tačiau jo šaltinis nėra Jėzus Kristus. Šaltinis yra Dievas, kurį, remdamiesi nuolatine vartosena Naujajame Testamente, galime suvokti kaip „Tėvą". Kilęs iš Tėvo ir dovanotas Sūnaus Jėzaus Kristaus, todėl - galime sakyti - kuo artimiausiai susijęs su Dievu, apreiškimas yra ir išlieka jo paženklintas.

Nuo Dievo lygmens nusileidžiama prie žmogaus lygmens. Čia susitinkame su Jėzumi Kristumi: visa, kas yra iš Dievo, yra jame, gyvajame „Dievo Žodyje". Kai Jėzus Kristus kreipiasi į žmones, jis jiems atrodo visiškai patikimas liudytojas, kuris geba kaip Sūnus trejybiniu lygmeniu aprėpti visą Tėvo, iš kurio visa kyla, turinį ir kaip įsikūnijęs Sūnus tinkamai perteikti tai žmonėms.

Taip apreiškimas sueina į sąlytį su Jonu. Ir tai nutinka ypatingu būdu: Tėvas apreiškimą išreiškia per Jėzų Kristų, kuris yra to apreiškimo nešėjas, simboliniais „ženklais". Jie Jono yra suvokiami, „pamatomi" ir teisingai suprantami tarpininkaujant juos paaiškinančiam angelui. Jonas savo ruožtu gautą apreiškimą išreiškia savo žinia Bažnyčioms, ir šiuo atžvilgiu apreiškimas tampa rašytiniu tekstu. Tekstui pradžią davęs sąlytis su Tėvu ir įsikūnijusiu Sūnumi išlieka ir toliau virsdamas nuolatine savybe. Kai paskutiniu savo tapsmo žingsniu užrašytas apreiškimas skelbiamas liturginiame susirinkime, jis įgyja pranašystės formą.
b) Jono perkeitimas Dvasios veikimu žvelgiant į Kristų (1, 10; 4, 1-2)
46. Savo teksto pirmoje (1, 4-3, 22) ir antroje (4, 1-22, 5) dalyje Apreiškimo Jonui knygos autorius, tapatinantis save su Jonu, įdomiai aiškina apreiškimo, kylančio iš Tėvo ir per Jėzų Kristų galop pasiekiančio jį patį, dinamiką: ypatingu būdu įsikiša Šventoji Dvasia, kuri perkeisdama Joną atnaujina jo sąlytį su Jėzumi Kristumi taip, kad jis jį geriau pažintų.

Tai vyksta pirmoje knygos dalyje (1, 10) ir susiję su visa dalimi. Ištremtas į Patmo salą, mintimis ir širdimi esantis su sava tolimojo Efezo bendruomene, Jonas „Viešpaties dieną", liturginio susirinkimo dieną, naujaip palytimas Dvasios: „turėjo Dvasios pagavą Viešpaties dieną". Dvasios pagavos turėjimas viduje perkeičia Joną, būtent įgalina, nebūtinai pasiekiant ekstazės lygmenį, suvokti ir paaiškinti sudėtingus simbolinius ženklus, kurie jam netrukus parodomi. Jonas naujaip egzistenciškai pažintiniu bei emociniu matmeniu patiria prisikėlusį Jėzų Kristų, iš kurio gauna užduotį - pasiųsti septynioms Bažnyčioms rašytinę žinią (plg. 1, 10-3, 22).

Tas ypatingas ryšys su Dvasia atsinaujina knygos antros dalies (4, 1-22, 5) pradžioje (4, 1-2): „mane ištiko Dvasios pagava" (4, 2), kuri nepakitusi trunka iki pabaigos. Dvasios nauju palytėjimu, kaip ir pirmuoju, siekiama Joną pakeisti viduje. Pirma to įsikiša Jėzus Kristus, jis liepia Jonui iš žemės užžengti į dangų. Dvasios antros pagavos galia Jonas tampa gebantis suvokti Dievo per Jėzų Kristų duodamus ženklus bei teisingai juos užrašyti. Toks atnaujinantis sąlytis su Dvasia vėliau primenamas keliose vietose, itin reikšmingose ryšiui su Jėzumi Kristumi. Tai nutinka 17, 3 prieš itin sudėtingą „didžiosios ištvirkėlės" teismo vaizdavimą (17, 3-18, 24) - „ištvirkėlės", kuri, veikiama demono, radikaliai priešinasi istorijoje Jėzaus Kristaus vertybėms. Paskui po didžiojo baigiamojo „Naujosios Jeruzalės" ženklo, kuriuo išreiškiamas neapsakomas meilės tarp Jėzaus Kristaus, Avinėlio, ir Bažnyčios, tapusios jo nuotaka, ryšys, Jonas vėl bus pagautas Dvasios ( Apr 21, 10), kuri jam atvers iškiliausią Jėzaus Kristaus supratimą. Tą Dvasios įgalintą vis „didesnį" Jėzaus Kristaus supratimą Jonas perkels į raštą bei pateiks skaitytojui-klausytojui.
c) Žmogaus dalyvavimas išreiškiant pranašišką žinią (10, 9-11)
47. Tačiau kaip rutuliojasi tas vis didesnis supratimas Dvasioje? Įdomią užuominą šiuo atžvilgiu aptinkame 10, 9-11. Angelas, iškilminga Kristaus apraiška (plg. 10, 1-8), kairėje rankoje laiko „knygelę" su Dievo žinia, greičiausiai dar neapdorotu Apr 11, 1-13 turiniu, ir kviečia Joną ją paimti: „Imk, suvalgyk ją! Ji bus karti viduriuose, bet burnoje ji bus saldi kaip medus" (10, 9). Per pirmą sąlytį su „atvyniota knygele" Jonas yra jos pakerėtas ir patiria neapsakomą Dievo žodžio saldumą. Tačiau susižavėjimas gautuoju žodžiu paskui turi užleisti vietą skausmingoms pastangoms jį įsisavinti. Dievo žodis turi nusileisti iš dieviškojo lygmens į žmogiškojo komunikavimo lygmenį jį sunkiai viduje apdorojant, o tam prireiks Jono proto, jausmų ir literatūrinių gebėjimų. Po tokio įtempto etapo Jonas galės skelbti Dievo žodį, kuris ne žaliavos būklės, bet didelių pastangų pareikalavusiu darbu tapęs ir žmogaus žodžiu.
d) Įkvėptosios knygos neliečiamumas (22, 18-19)
48. Savo darbo pabaigoje, kai sukurtą tekstą galima vadinti „šia knyga" (22, 18. 19), autorius, viską sudėdamas į Jono lūpas, radikaliai pareiškia, jog toje knygoje nieko nevalia keisti.

Remdamasis įvairiais Pakartoto Įstatymo tekstais (plg. Įst 4, 2; 13, 1; 29, 19) Apreiškimo Jonui knygos autorius akcentuoja jos radikalumą: dabar baigta knyga išsiskiria Dievui būdingu atbaigtumu, joje nieko nevalia nei pridėti, nei atimti. Nuolatinis ryšys su Jėzumi Kristumi per Dvasią jos atsiradimo metu įspaudė knygos žiniai savą šventumą: galima sakyti, kad joje išlieka kai kas iš Jėzaus Kristaus bei jo Dvasios ir taip įgalina tekstą atlikti pranašystės, įžengiančios į gyvenimą bei gebančios jį pakeisti, vaidmenį.
e) Pirmoji santrauka apie kilmę iš Dievo
49. Iš mūsų apžvalgos ryškėja Apreiškimo Jonui knygos kai kurios pamatinės ypatybės. Tekstas vienareikšmiškai dieviškosios kilmės, kyla iš Dievo Tėvo ir Jėzaus Kristaus, kuriam Dievas Tėvas jį duoda. Jėzus Kristus savo ruožtu duoda jį Jonui, turinį įvilkdamas į simbolius ženklus, kuriuos suvokti Jonui pavyksta padedamam aiškinančio angelo. Šis pradinis ir tiesioginis sąlytis su Dievo lygmeniu vėliau visoje knygoje, ir pirmoje, ir antroje dalyje, aktyvuojamas ypatingu ir artimu veikimu Dvasios, kuri atnaujina bei viduje išskleidžia Joną ir nuolatiniais kokybiniais šuoliais veda jį į geresnį Jėzaus Kristaus pažinimą.

Apreiškimo turinys iš dieviškojo lygmens, kur gimsta bei rutuliojasi, savaime pereina į žmogiškąjį lygmenį, kur jo klausomasi. Perėjimas, Dievo žodį padarantis ir žmogaus žodžiu, reikalauja iš Jono po džiaugsmo pliūpsnio pirmąkart susidūrus su žodžiu sunkiai padirbėti, kad žinią nuleistų iki žmogaus lygmens bei padarytų ją jam suprantamą. Šitaip pereinant į kitą lygmenį pradinė savybė neprarandama: visame tekste, dabar galutinai parašytame ir tapusiame knyga, išlieka šventumo matmuo, susiliečiantis su Dievo lygmeniu. Toks šventumas, viena vertus, daro tekstą absoliučiai nekeistiną, be galimybės ką nors pridėti ar atimti, ir, kita vertus, aktyvuoja jame pranašystės jėgą, dėl kurios jis tampa tinkamas esmingai pakeisti gyvenimą.

Tas sudėtingas savybių pluoštas, visada laikytinas vieninga visuma, leidžia suvokti, kaip Apreiškimo knygos autorius suvokia ir supranta elementus to, ką šiandien vadiname įkvėpimu: tai - nuolatinis Dievo Tėvo dalyvavimas; nuolatinis, ypač turtingas bei artikuliuotas, Jėzaus Kristaus dalyvavimas; irgi nuolatinis Dvasios dalyvavimas; aiškinančiojo angelo dalyvavimas; taip pat savitas Jono dalyvavimas teksto sąlyčio su žmogumi lygmeniu. Galiausiai šiam tekstui, su žmogumi susilietusiam Dievo žodžiui, pavyksta ne tik suprantamai perteikti savo apšviečiantį turinį, bet ir jį išspinduliuoti į gyvenimą. Tekstas tampa įkvėptas ir įkvepiantis.

Įspūdinga yra tai, kad ši paskutinė Naujojo Testamento knyga, kurioje tiek daug nuorodų į Senąjį Testamentą, kad ji net atrodo kaip pastarojo santrauka, tiksliausiai bei labiausiai išplėtotai liudija savo kilmę iš Dievo bei savo įkvėptumą. Sąlytis su Kristumi atskleidžia naują matmenį: Senasis Testamentas įkvėptas ir įkvepiantis ir kristologiniu lygmeniu.

4. Pabaiga

50. Užbaigdami dalį apie Biblijos knygų kilmę iš Dievo (ir šitaip išryškinę įkvėpimo sąvoką) apibendrinsime tai, kas paaiškėjo apie Dievo ir žmogiškojo autoriaus ryšį, ir ypač išryškinsime, kad Naujojo Testamento raštuose pripažįstamas Senojo Testamento įkvėptumas ir jis skaitomas kristologiškai. Kita vertus, plačiau atversime perspektyvą ir pamėginsime ligi šiol gautus rezultatus papildyti. Sinchroninį aptarimą lydi trumpa diachroninė Biblijos raštų literatūrinio atsiradimo apžvalga. Pavienių raštų studijavimą privalu papildyti žvilgsniu į visų raštų, įtrauktų į kanoną, visumą. Šiam paskutiniam aspektui aptarti bus skirtos dvi dalys: bus pateikta keletas pastabų apie vieną abiejų Testamentų kanoną, o paskui apžvelgta biblinių knygų kanono susidarymo bei jų priėmimo Izraelyje ir Bažnyčioje istorija.

4.1. Apibendrinantis žvilgsnis į santykį „Dievas - žmogiškasis autorius"

51. Siekėme keliose Biblijos knygose įvardyti nuorodas į ryšį tarp jų autorių ir Dievo taip parodydami, kaip jose liudijama jų kilmė iš Dievo. Šitaip radosi savotiška santykio „Dievas - žmogiškasis autorius" biblinė fenomenologija. Dabar, glaustai apibendrinę tai, kas aptarta, pabrėšime kai kuriuos įkvėpimo bruožus ir užbaigsime išdėstydami, kaip teisingai priimti įkvėptąsias knygas.
a) Glaustas apibendrinimas
Naujajame Testamente Jėzaus asmuo, jo veikla ir kelias yra dieviškojo apreiškimo viršūnė. Anot visų Naujojo Testamento autorių bei raštų, bet kuris ryšys su Dievu priklauso nuo ryšio su Jėzumi. Sinoptinėse evangelijose jų dieviškoji kilmė patvirtinama Jėzaus bei apreiškiamojo darbo vaizdavimu. Tai yra bendra visoms keturioms evangelijoms, tačiau ne be savitų ypatybių. Matas ir Morkus tapatinasi su Jėzaus asmeniu bei darbais, pasakomąja forma perteikia jo veiklą, kančią ir prisikėlimą kaip didžiausią patvirtinimą to, kad visi jo žodžiai bei visos ištaros apie savo tapatybę yra dieviškos kilmės. Lukas savo evangelijos prologe aiškina, kad jo pasakojimas remiasi regėjusiais liudytojais ir žodžio tarnais. Galiausiai Jonas tvirtina savo akimis regėjęs Jėzaus darbus nuo pradžių ir, pamokytas Šventosios Dvasios ir įtikėjęs Jėzaus dieviškąja sūnyste, liudija jo apreiškiamąjį darbą.

Tad bibliniuose raštuose aptinkamas platus jų kilmės iš Dievo liudijimų spektras. Galime kalbėti apie turtingą Dievo ir žmogiškojo autoriaus ryšio fenomenologiją. Senajame Testamente tas ryšys su Dievu reiškiasi įvairiais būdais. Naujajame Testamente, priešingai, ryšiui su Dievu visada tarpininkauja Dievo Sūnus, Viešpats Jėzus Kristus, per kurį Viešpats ištarė savo paskutinį bei galutinį žodį (plg. Žyd 1, 1-2). Jau įžangoje užsiminėme apie sunkumus aiškiai atskirti apreiškimą ir įkvėpimą, turinio perteikimą ir dieviškąją paspirtį rašant. Pamatinis dalykas yra dieviškoji žinia ir tikėjimo kupinas turinio, kurio užrašymą lydi dieviškoji paspirtis, priėmimas. Visiškai išskirtinis yra paties Dievo užrašytų bei Mozei patikėtų dešimties įsakymų ( Iš 31, 18) atvejis, ypatingas yra ir Apreiškimas Jonui, kuriame išsamiai aprašytas dieviškosios žinios įraštinimo procesas.
b) Kai kurie įkvėpimo bruožai
52. Remdamiesi šiuo glaustu apibendrinimu, dabar trumpai nurodysime kelis įkvėpimui būdingus bruožus, galinčius padėti patikslinti biblinių knygų įkvėpimo sąvoką.

Apžvelgdami ženklus, liudijančius įvairių raštų kilmę iš Dievo, konstatavome, jog pamatinis dalykas Senajame Testamente yra gyvas ryšys su Dievu, o Naujajame Testamente - ryšys su Dievu per jo Sūnų Jėzų. Tas ryšys reiškiasi įvairiais pavidalais. Senojo Testamento atveju atminkime Penkiaknygėje aprašytą Mozės išskirtinio santykio su Dievu formą, pranašų formulėmis išreiškiamą formą, psalmes grindžiančią Dievo patyrimo formą, išminties knygoms būdingą Dievo baimės formą. Būtent toks gyvas ryšys įgalina autorius gauti ir pažinti tai, ką jie perteikia savo žodžiais bei raštuose. Naujajame Testamente asmeninis ryšys su Jėzumi reiškiasi mokinystės, kurios branduolys yra tikėjimas į Jėzų Kristų, Dievo Sūnų (plg. Mk 1, 1; Jn 20, 31), pavidalu. Ryšys su Jėzumi gali būti netarpiškas (Jono evangelija; Paulius) ar per tarpininkus (Luko evangelija; Laiškas žydams). Toks ryšys, esmingai svarbus Dievo žodžio perteikimui, ypač išplėtotai bei turtingai išreikštas Jono evangelijoje: autorius regėjo Tėvo viengimio Sūnaus šlovę (1, 14); savo akimis matė Jėzaus kelią (19, 35; 21, 24); liudija pamokytas Tiesos Dvasios (15, 26-27). Čia taip pat išryškėja Naujojo Testamento įkvėptiesiems autoriams būdingas ryšio su Dievu trejybinis pobūdis.

Remiantis tuo, ką liudija bibliniai raštai, įkvėpimas išnyra kaip ypatingas ryšys su Dievu (ar su Jėzumi) - ryšys, per kurį Dievas leidžia žmogiškajam autoriui pasakyti - tarpininkaujant Dvasiai - tai, ką pats nori perduoti žmonėms. Šitaip patvirtinama tai, kas sakoma Dei Verbum (11): knygos parašytos Šventosios Dvasios įkvėpimu; jų autorius yra Dievas, nes jis išsirinko kelis žmones, veikė juose ir per juos; kita vertus, tie žmonės rašė kaip tikri autoriai.

Studijuodami pastebėjome ir papildomų požymių: 1) esmingai svarbi yra asmeninio ryšio su Dievu dovana (besąlyginis tikėjimas į Dievą, Dievo baimė, tikėjimas į Jėzų Kristų, Dievo Sūnų); 2) turėdamas tokį ryšį, autorius atsiveria įvairiems būdams, kuriais Dievas apsireiškia (kūrinija, istorija, Jėzaus iš Nazareto artumas); 3) Dievo apreiškimo, kurio viršūnė yra Sūnaus Jėzaus atsiuntimas, tvarkoje ir ryšys su Dievu, ir apreiškimo būdas gali būti įvairūs, nelygu apreiškimo stadija ir aplinkybės. Iš to galima daryti išvadą, kad Biblijos knygų visų autorių atžvilgiu įkvėpimas yra analogiškai toks pat (kaip nurodyta Dei Verbum, 11), tačiau dėl dieviškojo apreiškimo tvarkos įvairus.
c) Teisingas įkvėptųjų knygų priėmimo būdas
53. Studijuodami biblinių raštų įkvėptumą, matėme nenuilstamą Dievo rūpestingumą kreiptis į savo tautą bei taip pat neišleidome iš akių Dvasios, kuria šios knygos parašytos.

4.2. Naujojo Testamento raštai liudija Senojo Testamento įkvėptumą ir aiškina jį kristologiškai

54. Studijuodami Naujojo Testamento raštus, nuolat konstatavome, kad jie remiasi žydų tradicijos šventaisiais raštais. Čia pateiksime kelis pavyzdžius, kuriuose išryškėja ryšys su Senojo Testamento tekstais, ir pakomentuosime dvi Naujojo Testamento ištraukas, kuriose ne tik cituojamas Senasis Testamentas, bet ir aiškiai kalbama apie jo įkvėptumą.
a) Keli pavyzdžiai
Matas savitai cituoja pranašus. Kalbėdamas apie pažadų ar pranašysčių išsipildymą, jis juos priskiria ne pranašams (rašydamas: „kaip sako [sakė] pranašas"), bet, pasitelkdamas teologinį pasyvą, tiesiogiai ar netiesiogiai Dievui: „Visa tai įvyko, kad išsipildytų Viešpaties žodžiai, pasakyti per pranašą" ( Mt 1, 22; 2, 15; 2, 17; 8, 17; 12, 17; 13, 35; 21, 4); pranašas yra vien Dievo įrankis. Vaizduodamas tai, kas nutiko Jėzui, jis senovės pažadų išsipildymą interpretuoja kristologiškai.

Jono evangelijoje pats Jėzus patvirtina, kad apie jį liudija Raštai; jis tai sako savo pašnekovams, kurie tyrinėja Raštus manydami rasti juose amžinąjį gyvenimą ( Jn 5, 39).

Paulius, kaip jau gausiai parodyta, nesvyruodamas pripažįsta Raštų autoritetą, liudija jų dieviškąją kilmę ir laiko juos Evangelijos pranašystėmis.
b) 2 Tim 3, 15-16 ir 2 Pt 1, 20-21 liudijimas
55. Šiuose dviejuose laiškuose ( 2 Tim ir 2 Pt) aptinkame vienintelius aiškius Senojo Testamento raštų įkvėptumo liudijimus.

Petras savo apaštališkąją žinią (skelbiančią „Viešpaties Jėzaus Kristaus galybę ir atėjimą": 2 Pt 1, 16) grindžia regėjimu savo paties akimis bei girdėjimu savo paties ausimis ir pranašų žodžiais. Pamini (1, 16-18) savo dalyvavimą atsimainyme ant šventojo kalno, kai drauge su kitais liudytojais („mes": 1, 18) išgirdo Dievo Tėvo balsą: „Šitas yra mano mylimasis sūnus" (1, 17). Paskui jis remiasi patikimais pranašų žodžiais (1, 19), apie kuriuos sako: „Pirmiausia žinokite, kad jokia Rašto pranašystė negali būti savavališkai aiškinama, nes pranašystė niekuomet nėra atėjusi žmogaus valia, bet Šventosios Dvasios paakinti žmonės kalbėjo Dievo vardu" (1, 20-21). Kalba apie visas pranašystes Rašte bei sako, kad visos jos yra Šventosios Dvasios veikimo pranašuose vaisius. Tai tas pats Dievas, kurio balsą Petras girdėjo ant Atsimainymo kalno ir kuris kalbėjo per pranašus. Iš to paties Dievo per tokį dvejopą tarpininkavimą ateina apaštalų žinia apie Kristų.

4.3. Biblinių raštų literatūrinio atsiradimo procesas ir įkvėpimas

56. Trumpa diachroninė biblinių raštų literatūrinio atsiradimo apžvalga rodo, kad Raštų kanonas istorijos raidoje susidarė laipsniškai, etapas po etapo. Senojo Testamento atžvilgiu tuos etapus galima schematizuoti taip:

- sakytinių tradicijų, pranašų žodžių, normų rinkinių įraštinimas;

- rašytinių tradicijų, kurios pamažu įgyja autoritetingumo ir yra pripažįstamos kaip dieviškųjų apreiškimų išraiška, rinkinių sudarymas; Toros atvejis;

- įvairių rinkinių sujungimas: Tora, Pranašai, Išminties raštai.

Kita vertus, seniausios tradicijos buvo nuolatinio perskaitymo iš naujo ir gausių naujų aiškinimų objektas. Tas pats reiškinys pastebimas ir tam tikrose raštų grupėse: pavyzdžiui, Toroje naujesni įstatymų rinkiniai liudija, kad įstatymai iki tremties plėtoti ir naujaip aiškinti; Izaijo knygoje aptinkame vėlesnės plėtotės ir literatūrinių pastangų suvienodinti pėdsakų.

Pagaliau vėlesniuose raštuose senovės tekstai aktualizuojami, pavyzdžiui, Siracido knygoje, Torą sutapatinančioje su Išmintimi.

Naujojo Testamento tradicijų tyrinėjimas parodė, kad jos remiasi judaizmo rašytinėmis tradicijomis Kristaus Evangelijai skelbti. Šiuo atžvilgiu užtenka priminti tai, jog Lukas, siekdamas parodyti, kad Jėzus „išpildė" Izraelio raštus ( Lk 24, 25-27. 44), savo Evangelijoje bei Apaštalų darbuose gausiai remiasi Tora, pranašų raštija ir psalmėmis.

Tad, norint suprasti Šventojo Rašto įkvėptumą, būtina atsižvelgti į tokį judėjimą pačiame Rašte. Įkvėpimas susijęs ir su kiekvienu konkrečiu tekstu, ir su visu kanonu, sujungiančiu Senojo ir Naujojo Testamentų tradicijas: įraštintos senosios Izraelio tradicijos perskaitomos iš naujo, komentuojamos ir galop aiškinamos Kristaus slėpinio, suteikiančio joms pilnutinę, galutinę prasmę, šviesoje.

Sekdamas „maršrutais" ar „ašimis" Rašto viduje, skaitytojas gali išvysti, kaip išplečiamos bei plėtojamos teologinės temos. Kanoninis Biblijos skaitymas įgalina pamatyti apreiškimo plėtojimąsi pagal sykiu diachroninę bei sinchroninę logiką.

Pateiksime pavyzdį. Sukūrimo teologija, skelbiama Pradžios knygos pradžioje, plėtojama pranašų raštijoje; Izaijo knygos 43 skyriuje išganymas ir sukūrimas susiejami Izraelio išganymą laikant sukūrimo tąsa. 65-66 skyriuose laukiamas Izraelio atgimimas aiškinamas kaip naujas kūrimas ( Iz 65, 17; 66, 22). Kita vertus, ši teologija toliau rutuliojama psalmėse ir išminties raštijoje.

57. Naujajame Testamente galima išvysti, viena vertus, „išpildymo santykį" Senojo Testamento tradicijų atžvilgiu ir, kita vertus, diachroninį tradicijų plėtojimo bei peraiškinimo judesį, panašų į tą, kuris būdingas Senajam Testamentui.

Naujojo Testamento knygų diachroninis tyrinėjimas rodo, kad į jas įtrauktos senos, kartais ikirašytinės, tradicijos, atspindinčios ankstyvosios krikščionių bendruomenės gyvenimą bei liturginę raišką: Pirmame laiške korintiečiams, pavyzdžiui, cituojamas senas tikėjimo išpažinimas (15, 3-5). Kita vertus, knygos, surinktos į Naujojo Testamento kanoną, atspindi pirmosios bendruomenės teologinių bei institucinių pastangų plėtotę bei kitimą: pavyzdžiui, laiškuose Titui ir Timotiejui tarnybinės funkcijos bei įžvelgimo procedūros, palyginti su pateiktomis anksčiau parašytuose Pauliaus laiškuose, išplėtotos labiau.

Ši trumpa diachroninė apžvalga susietina su sinchroninio skaitymo perspektyva: Biblijos skaitytojas kviečiamas raštų kanoną, įrėmintą Pradžios ir Apreiškimo Jonui knygų, suvokti kaip visumą, kaip vieną pasakojimą, besirutuliojantį nuo sukūrimo iki naujojo sukūrimo, kuriam pradžią davė Kristus.

Tad Šventojo Rašto įkvėptumas susijęs ir su kiekvienu jo tekstu, ir su visu kanonu. Teigti, kad kuri nors Biblijos knyga yra įkvėpta, reiškia pripažinti, jog ji yra savita ir privilegijuota Dievo apreiškimo žmonėms perteikėja ir kad jos žmogiškieji autoriai buvo Dvasios paskatinti išreikšti tikėjimo tiesą tekstu, kuris turi savo istorinį kontekstą ir tikinčiųjų bendruomenės laikytas norminiu.

Teigti, kad įkvėptas yra visas Raštas, reiškia pripažinti, kad jis sudaro kanoną, tikėjimo atžvilgiu norminių raštų, priimtų Bažnyčioje, visumą. Kaip tokia, Biblija yra apreiškimo vieta nepranokstamos tiesos, tapatinamos su Jėzaus Kristaus asmeniu, kuris visiškai apreiškia Tėvą ir taip savo žodžiais bei darbais „išpildo" ir „patobulina" Senojo Testamento tradicijas.

4.4. Pakeliui į dviejų Testamentų kanoną
a) Pauliaus ir Petro laiškų rinkinių sudarymo pabaiga
Abiejuose laiškuose žvelgiama į praeitį ir pabrėžiama artima abiejų autorių gyvenimo pabaiga. Dažnai apeliuojama į „atmintį" ir skaitytojai raginami atminti bei taikyti apaštalų jiems praeityje perduotą mokymą (plg. 2 Tim 1, 6. 13; 2, 2. 8. 14; 3, 14; 2 Pt 1, 12. 15; 3, 1-2). Atsižvelgiant į tai, kad abiejuose laiškuose pabrėžtinai nurodoma į autorių mirtį, jie faktiškai ženklina atitinkamų laiškų rinkinio sudarymo pabaigą.

2 Tim nurodoma Pauliaus netrukus laukianti mirtis: apaštalas, apleistas savo bendradarbių ir pralaimėjęs savo bylą imperatoriaus teisme (plg. 4, 16-18), pasirengęs užsidėti kankinio karūną: „Aš jau esu atnašaujamas, ir mano iškeliavimas arti. Iškovojau gerą kovą, baigiau bėgimą, išlaikiau tikėjimą. Todėl manęs laukia teisumo vainikas, kurį aną dieną man atiduos Viešpats" (4, 6-8). Analogiškai 2 Pt nurodoma, kad Viešpats apreiškė apaštalui mirties artumą: „Aš laikau savo priederme, kol gyvenu šioje padangtėje, žadinti jus paraginimais. Žinau, kad veikiai ateis mano padangtės nugriovimo metas, kaip ir mūsų Viešpats Jėzus Kristus yra man apreiškęs. Bet aš pasistengsiu, kad ir man iškeliavus jūs kiekvienu metu galėtumėte tai prisiminti" (1, 13-15; plg. 3, 1).

Abu laiškai atrodo kaip atitinkamo autoriaus paskutinis laiškas, jo testamentas, kuriuo užbaigiama viskas, ką jis norėjo pasakyti.
b) Dviejų Testamentų kanono link
59. 2 Pt 3, 2 Petras nurodo savo abiejų laiškų tikslą: „kad atsimintumėte šventųjų pranašų iš anksto paskelbtus žodžius ir jūsų apaštalų perduotą Viešpaties ir Gelbėtojo įsakymą". Nors tekste kalbama apie pranašų ištartus žodžius, autorius neabejotinai galvoje turi pranašų raštus (plg. 1, 20). Posakiu „Viešpaties ir Gelbėtojo įsakymas" nėra žymimas koks nors konkretus Viešpaties įsakymas; jis reiškia tą patį, ką ir ankstesniame tekste, kur „Viešpaties ir Gelbėtojo Jėzaus Kristaus pažinimas" įvardijamas kaip „teisumo kelias" ir „jiems duotas šventasis įsakymas" (2, 20-21). Žodis „įsakymas" (vienaskaita), sudarytas analogiškai kaip „Tora", turi techninę reikšmę ir 3, 2, sujungtas su dvejybiniu kilmininku, žymi apaštalams perduotą Kristaus mokymą, t. y. Evangeliją kaip naują išganymo tvarką.

2 Pt 3, 2 minimi pranašai, Viešpats, apaštalai. Taip ryškėja dviejų Testamentų kanonas, kurio pirmame Testamente esminė vieta tenka pranašams, antrame - apaštalų liudijamam Viešpačiui ir Gelbėtojui Jėzui. Abu Testamentai artimai susieti tikėjimo į Kristų liudijimo (plg. 2 Pt 1, 16-21; 3, 1-2): Senasis Testamentas (ir pranašai) jo kristologinio perskaitymo, Naujasis Testamentas - apaštalų liudijimo, ryškaus jų laiškuose (ypač Petro ir Pauliaus), taip pat evangelijose, grįstose „savo akimis mačiusiaisiais ir buvusiaisiais žodžio tarnais" (plg. 1, 20-21).

Kanono iš dviejų Testamentų sampratai ir jo įkvėptumui svarbus ir 2 Pt 3, 15-16 tekstas. Petras, paaiškinęs paruzijos vėlavimą (3, 3-14), kalba apie savo sutarimą su Pauliumi: „Kaip jums yra parašęs ir mūsų mylimasis brolis Paulius pagal jam duotą išmintį; jis taip kalba apie šituos dalykus visuose laiškuose. Juose esama sunkiai suprantamų dalykų, kuriuos nemokšos ir nesubrendėliai iškraipo, aiškindami, kaip ir kitus Raštus, savo pačių pražūčiai." Jis taip patvirtina Paulius laiškų, kuriuos gavo Petro adresatai, rinkinio egzistavimą. Ištara, kad Paulius yra rašęs „pagal jam duotą išmintį", rodo, kad jis yra įkvėptasis autorius. Sunkių Pauliaus tekstų klaidingas aiškinimas prilyginamas „kitų Raštų" aiškinimui; šitaip Pauliaus tekstai ir Petro laiškas, kuris anų patvirtintas, sugretinami su „Raštais", kurie kaip pranašų tekstai yra įkvėpti Dievo (plg. 1, 20-21).

4.5. Biblijos knygų recepcija ir kanono formavimasis

60. Knygos, kurios šiandien sudaro mūsų Šventąjį Raštą, kaip „kanoninės" pačios savęs nepatvirtina. Jų autoritetas, kylantis iš įkvėptumo, turi būti pripažintas ir priimtas bendruomenės - sinagogos ar Bažnyčios. Pravartu aptarti šio pripažinimo istorinį procesą.

Kiekviena literatūra turi savo klasikines knygas. Klasika kyla iš tam tikros tautos kultūrinio pasaulio, tačiau sykiu praturtina visuomenės kalbą ir tampa pavyzdžiu būsimiems rašytojams. Knyga klasikine tampa ne kokio nors autoriteto dekretu, bet todėl, kad, kaip tokia, pripažįstama tautos labiau išsilavinusių žmonių. Daugelis religijų irgi turi, taip sakant, savų klasikų. Šiuo atveju rinktiniai raštai yra tie, kurie atspindi religijos sekėjų tikėjimą, tie, kuriuose šie atranda savo religinės praktikos šaltinius. Taip nutiko senovės Artimuosiuose Rytuose, Mesopotamijoje, taip pat Egipte. Tas pats reiškinys būdingas ir žydams, kurie, kupini ypač gyvo savo kaip Dievo išrinktosios tautos suvokimo, esmingai tapatinosi su savo religine tradicija. Iš įvairių raštų, saugomų archyvuose, Rašto žinovai atrinko tuos, kuriuose pateikiami šventieji įstatymai, tautos istorijos pasakojimai, pranašų pranašystės ir išmintingų posakių rinkiniai, - tuos, kuriuose žydų tauta galėjo atpažinti save ir savo tikėjimo ištakas. Panašiai su apaštalų raštais, šiandien įtrauktais į Naująjį Testamentą, elgėsi ir krikščionys.
Laikotarpis iki tremties
Tyrinėtojai laiko galimu dalyku, kad toks rašytinių bei sakytinių tradicijų, tarp jų pranašų ištarų ir daugelio psalmių, atrinkimas prasidėjo dar iki tremties. Iš tiesų Jer 18, 18 sakoma: „niekad nestigs nei kunigų mokymo, nei išminčių patarimo, nei pranašų žodžio". Jošijo reformos pagrindas buvo Šventykloje vėl atrasta Sandoros knyga (galbūt Pakartoto Įstatymo knyga) ( 2 Kar 23, 2).
Laikotarpis po tremties
Laikotarpio po tremties Rašto aiškintojai neapsiribojo religiniu autoritetingumu išsiskiriančių knygų rinkimu. Jie sušiuolaikino įstatymus ir istorinius pasakojimus, sujungė į visumą pranašų ištaras bei pridėjo aiškinamųjų komentarų ir iš įvairios medžiagos sudarė vieną knygą (pavyzdžiui, Izaijo knygą arba Dvylikos pranašų knygą). Be to, sukūrė naujų psalmių bei suteikė formą Išminties knygoms. Visa tai suvienijo įstatymo leidėjo bei iškiliausio pranašo Mozės, psalmininko Dovydo ir išminčiaus Saliamono vardais. Toks sudėtingas literatūrinis darinys pasirodė naudingas tikėjimui palaikyti, ypač persų ir helenistinės epochos kultūrinių iššūkių akivaizdoje. Sykiu jie pradėjo įtvirtinti seniausių knygų tekstą, ir šitaip kanonas bei tekstas plėtojosi drauge.
Makabėjų laikotarpis
Pirmajame krikščioniškosios eros amžiuje Juozapas Flavijus praneša, kad žydai šventomis pripažįsta 22 knygas ( Contr. Ap. 1, 37-43), apimančias įstatymus, pasakojamąsias tradicijas, himnus ir patarimus. Toks skaičius atspindi tai, kad daugelis knygų, kurios mūsų Biblijos leidimuose yra atskirtos (pvz., Dvylika pranašų), skaičiuojamos kaip viena. Skaitmuo 22 gali žymėti pilnatviškumą, nes atitinka hebrajų kalbos abėcėlės raidžių kiekį. Šiandien linkstama rabiniškojo kanono pabaigą nukelti į II a. po Kr. ar dar vėliau. Taip daroma ir dėl vidinių judaizmo priežasčių, ir dėl siekio atsiriboti nuo Naujojo Testamento knygų, krikščionių laikomų Šventuoju Raštu. Ankstesnė perskyra tarp Palestinos 22 knygų kanono ir diasporos ilgesniojo kanono šiandien, ypač po Kumrano tekstų atradimo, nebesusilaukia pritarimo.
Senojo Testamento kanonas tarp Bažnyčios tėvų
Bažnyčios tėvų nuomonė nevieninga; vieni pripažino trumpąjį kanoną, galbūt dialogo su žydais sumetimais, kiti prie Bažnyčios priimtųjų dar prijungdavo deuterokanonines (parašytąsias graikiškai) knygas. 393 m. vykusiame Hipono Susirinkime, kuriame dalyvavo ir Augustinas, tada dar paprastas kunigas, Afrikos vyskupai kriterijumi nustatė viešąjį skaitymą daugumoje Bažnyčių arba pagrindinėse Bažnyčiose, taip duodami pagrindą priimti deuterokanonines knygas, kurios kanone galutinai įsitvirtino viduramžiais. Priešingai reformatoriams, grįžusiems prie trumpojo kanono, Katalikų Bažnyčia Tridento Susirinkime apsisprendė patvirtinti ilgąjį kanoną. Didžiuma ortodoksų Bažnyčių laikosi tokio pat kanono kaip ir Katalikų Bažnyčia, tarp senųjų Rytų Bažnyčių yra įvairiai.
Naujojo Testamento kanono formavimasis
I a. po Kr. pereita nuo ritinio prie kodekso (sudaryto iš surištų lapų, kaip šiandienė knyga); tai labai prisidėjo prie nedidelių literatūrinių vienetų, sudarančių vieną tomą, atsiradimo. Pirmiausia tai galioja evangelijoms ir Pauliaus laiškams. Vėliau susidarė corpus johanneum ir kitų visuotinių laiškų rinkinys.

Poreikis atriboti autoritetingų raštų rinkinį kilo II a. pradžioje, kai gnostikai savo mokymams skleisti ėmė kurti kūrinius, atitinkančius didžiosios Bažnyčios literatūrinius žanrus (evangelijas, apaštalų darbus, laiškus ir apreiškimus). Tada prireikė tam tikrų kriterijų ortodoksiniams tekstams nuo heterodoksinių atskirti. Kai kurios ekstremistinės žydų krikščionių grupės, kaip antai ebionitai, pageidavo pasmerkti Paulių, o montanistai perdėtai vertino charizmines dovanas. Esminę įtaką Pauliaus mokymui išlaikyti padarė Luko Apaštalo darbai, kurių nemenkoje dalyje aprašoma šio apaštalo veikla ir jo misijos sėkmė. Prie Naujojo Testamento tekstų recepcijos proceso savaip prisidėjo ir Markionas: jo sprendimas „kanoniniais" laikyti vien Paulių ir Luką paskatino siekį nurodyti, kurie raštai jau yra gerbiami krikščionių. Laipsniškai išsikristalizavo atskyrimo kriterijai, kaip antai viešas ir visuotinis skaitymas, apaštališkumas autentiškos apaštalo tradicijos prasme ir ypač regula fidei (Ireniejus), t. y. rašto neprieštaravimas apaštališkai tradicijai, vyskupų perteikiamai visoje Bažnyčioje. Markionas, apaštališkąją tradiciją apribojęs vien Pauliaus tradicija ir atsisakęs Petro, Jono bei žydų krikščionių tradicijų, tokio catholicitas testo neišlaikė.

Nuo II a. pabaigos ėmė rodytis Naujojo Testamento knygų sąrašai. Visuotinai buvo pripažintos keturios evangelijos, taip pat Apaštalų darbai, trylika Pauliaus laiškų; dvejota dėl Laiško žydams, visuotinių laiškų ir Apreiškimo Jonui. Kai kuriose sąrašuose būdavo pridedami Pirmasis Klemenso laiškas, Hermo „Ganytojas" ir keli kiti raštai. Tačiau šie visuotinai skaitomi nebuvo, todėl į kanoną nepateko. Remdamasis visuotiniu Bažnyčios sutarimu, išreikštu gausiomis Magisteriumo deklaracijomis ir paliudytu svarbiomis įvairių vietinių Susirinkimų ištaromis, Hipono Susirinkimas (IV a. pabaigoje) nustatė Naujojo Testamento kanoną, dogminiu apibrėžimu patvirtintą Tridento Susirinkimo.

Skirtingai nuo Senojo Testamento kanono, katalikai, ortodoksai ir protestantai kanoninėmis laiko 27 Naujojo Testamento knygas. Šių knygų recepcija tikinčiųjų bendruomenėje reiškia jų dieviškojo įkvėptumo bei jų kaip šventų ir norminių knygų pripažinimą.

Kaip minėta, Katalikų Bažnyčia „ilgąjį" Senojo Testamento kanoną ir 27 Naujojo Testamento raštus galutinai ir oficialiai patvirtino Tridento Susirinkime (D-S 1501-1503). Toks apibrėžimas buvo būtinas, nes reformatoriai iš tradicinio kanono pašalino deuterokanonines knygas.

ANTRA DALIS
BIBLINIŲ RAŠTŲ LIUDIJIMAS APIE JŲ TIESĄ

1. Įžanga

Pradėdami šią dalį, iš pradžių aptarsime, kaip biblinė tiesa suprantama dogminėje konstitucijoje Dei Verbum, ir paskui tiksliau nusakysime, kokiai temai nagrinėdami biblinius raštus skirsime daugiausia dėmesio.

1.1. Biblinė tiesa pagal Dei Verbum

63. Dievo žodžio Šventajame Rašte tiesa artimai susijusi su jo įkvėptumu: Dievas, kuris kalba, neapgaudinėja. Nepaisant šios pamatinės nuostatos, įvairios šventojo teksto ištaros kelia sunkumų. Tą suvokė jau Bažnyčios tėvai, o ir šiandien išlieka problemų, kaip liudija diskusijos Vatikano II Susirinkimo metu. Toliau pamėginsime nusakyti, kaip „tiesos" sąvoką suprato Susirinkimas.

Teologai Šventajam Raštui taikė sąvoką „neklaidingas". Absoliučia prasme šis terminas reikštų, kad Biblijoje nėra jokio pobūdžio klaidos. Tačiau sulig vis naujais atradimais istorijos, filologijos ir gamtos mokslų srityse bei istorinio kritinio metodo taikymu Biblijai tyrinėti egzegetams teko pripažinti, kad Biblijoje ne viskas atitinka šiuolaikinio mokslo reikalavimus, nes Biblijos autoriai atspindi savo asmeninio pažinimo, taip pat savo epochos bei kultūros ribotumą. Štai su tokia problematika, rengdamas dogminę konstituciją Dei Verbum, susidūrė Vatikano II Susirinkimas.

1.2. Mūsų gilinimosi į biblinę tiesą centras

Studijuodami Biblijos raštų tiesą, dėmesį telkėme į šias dvi artimai viena su kita susijusias temas - į tai, kas raštuose sakoma apie Dievą, ir į tai, kas sakoma apie Dievo planą žmogui išganyti. Apreiškimo ir tiesos pilnatvę atnešė Kristus, tačiau jo atėjimas parengtas ilgo dieviškojo apreiškimo, paliudyto Senojo Testamento raštuose. Todėl pravartu išgirsti, kas apie Dievą ir išganymą sakoma tuose raštuose, puikiai suvokiant, kad pilnutinė reikšmė to, kas juose liudijama, apreiškiama Kristaus asmeniu bei darbais. Dievo apreiškimo esminė dalis yra ne tik tikslas, bet ir kelias bei rengimas.

2. Atrinktų Senojo Testamento raštų liudijimas

66. Iš didelių Biblijos turtų, atsižvelgdami į tekstų įvairius literatūrinius žanrus bei svarbą, atrinkome kelias reprezentatyvias knygas. Panagrinėsime kelias su Dievu ir išganymu susijusias temas, paliudytas pasakojimuose apie sukūrimą ( Pr 1-2), dekaloguose, istorinėse ir pranašų knygose, psalmėse, Giesmių giesmėje ir išminties raštuose. Tiesa, kad Senuoju Testamentu rengiamas kulminacinis Dievo apreiškimas Kristuje, tačiau jo didžiulė apimtis ir tekstų įvairovė bei turtingumas paskatino mus apžvelgti daugiau Senojo Testamento tekstų nei Naujojo. Siekiame parodyti, kaip skirtinguose tekstuose apreiškiamas Dievas ir išganymas bei taip prisidėti prie didesnio dėmesio šiai temai ir geresnio jos supratimo.

2.1. Pasakojimai apie sukūrimą (Pr 1-2)

67. Pirmuose Biblijos puslapiuose, kuriuose pateikiami pasakojimai apie sukūrimą ( Pr 1-2), liudijamas tikėjimas į Dievą - visko versmę ir tikslą. Kaip „pasakojimuose apie sukūrimą", juose nevaizduojama, „kaip" prasidėjo pasaulis ir žmogus, bet kalbama apie Kūrėją bei jo santykį su kūrinija ir kūriniais. Visada, kai šie senoviniai tekstai skaitomi iš šiuolaikinės perspektyvos laikant juos teiginiais, nusakančiais, „kaip" atsirado pasaulis ir žmogus, kyla nesusipratimų. Norint tinkamai atsižvelgti į biblinių tekstų intencijas bei jų ištarų nesupriešinti su mūsų laikų gamtos mokslų pažinimu, tokio skaitymo būtina vengti. Gamtos mokslų žinios neverčia abejoti Biblijos pretenzija perteikti tiesą, nes Biblijos pasakojimų apie sukūrimą tiesa susijusi su pasaulio kaip Dievo kūrinio prasmingu rišlumu.

Pasakojimo Pr 1 dėmesio centre yra pagrindiniai žmogiškosios egzistencijos elementai, o jo viršūnė - antropologinė ištara, kad žmogus yra „Dievo paveikslas", tai yra jo pavaduotojas kūrinijoje. Pirmasis Dievo darbas, anot pasakojimo, - laikas ( Pr 1, 3-5) išreiškiamas šviesos ir tamsos kaita. Tačiau šitaip nenusakoma, kas yra laikas. Išskirstant įvairius kūrimo darbus į šešias dienas, nesiekiama kaip tikėjimo tiesą tvirtinti, kad pasaulis iš tiesų atsirado per šešias dienas, o septintą dieną Dievas ilsėjosi, priešingai, norima pasakyti, jog kūrinijai būdingi tvarka ir tikslas. Žmogus gali ir turi įsitraukti į šią tvarką bei darbo ir poilsio kaitoje įžvelgti tai, kad Dievo taip struktūruotas laikas skatina jį suvokti save kaip kūrinį, kuris už savo egzistenciją turi dėkoti Kūrėjui.

Paskirais sukūrimo darbais parodoma, kas yra kūrinija ir koks jos tikslas. Visas pasakojimas, kaip minėta, orientuotas į žmogų. Nemėginama fizikiškai apibrėžti erdvės kategorijos; ji pateikiama kaip žmogaus „gyvenimo erdvė" ir atskleidžiama jos reikšmė. Vadinamoji „užduotis valdyti žemę" ( Pr 1, 28) yra metafora, kuria išreiškiama žmogaus atsakomybė už jam drauge su gyvūnais bei augalais skirtą gyvenamąją erdvę.

2.2. Dekalogai (Iš 20, 2-17 ir Įst 5, 6-21)

68. Abiem dekalogais, Iš 20, 2-17 ir Įst 5, 6-21, įvesdinama į įvairius teisinius rinkinius, pateiktus Išėjimo, Kunigų bei Skaičių knygose ( Iš 19, 1- Sk 10, 10) ir Pakartoto Įstatymo knygoje ( Įst 12-26). Abu tekstai yra Viešpaties (JHVH) kreipimasis pirmuoju asmeniu į Izraelį. Tokia literatūrinė forma tekstams suteikia didžiausio autoritetingumo statusą. Dekalogai yra su Išėjimo knygos pasakojimais susijusi Izraelio tikėjimo santrauka ( Iš 20, 2= Įst 5, 6) ir sykiu kultinių bei etinių potvarkių visuma. Šie dekalogai turi daug bendrų taškų ir drauge kiekvienas išsiskiria teologiniu savitumu: Iš 20 dekaloge daugiausia plėtojama sukūrimo teologija, Įst 5 dekaloge labiausiai pabrėžiama išganymo teologija.

Kaip itin išplėtotos teologinės santraukos, abu dekalogai laikomi Toros „apibendrinimais" bei pateikia teologinius raktus, įgalinančius teisingai jas aiškinti.
a) Abiejų dekalogų literatūrinė sąranga
Du pozityvūs Dekalogo įsakymai susiję su šabu ir pagarba tėvams ( Iš 20, 8-12 ir Įst 5, 12-16). Šabo dieną galima apibrėžti kaip „Dievo šventovę" laike ir istorijoje; gerbdamas šabą, Izraelis parodo, jog tiktai Viešpats gali įprasminti žmonių istoriją.

Paskutinėje dekalogų dalyje aptariamas teisingas santykis su artimu ( Iš 20, 13-17 ir Įst 5, 17-21). Atsisakymas bet kokių planų nuskriausti artimą yra būtina tikros bendruomenės statydinimo sąlyga, broliškos meilės galimos pergalės prieš smurtą liudijimas.
b) Komentaras ir teologiniai padariniai
69. Dekaloguose Izraeliui siūlomas klusnumo Dievo prie Sinajaus (arba Horebo) apreikštam įstatymui kelias. Dieviškasis planas skatina žmones atsiliepti sandoros kontekste ( Iš 24, 7-8; Įst 5, 2-3).

Įstatymais, Toroje pateikiamais po dekalogų, plėtojamas pastarųjų turinys. Stabų draudimas yra Pakartoto Įstatymo knygos leitmotyvas, o kvietimas broliškai gyventi išskleidžiamas Šventumo įstatyme ( Kun 17-26) ir vainikuojamas kvietimu mylėti artimą, t. y. Izraelio bendruomenės narį ir tarp jų gyvenantį ateivį ( Kun 19, 18. 34).

Dekalogais parodomas būdas, kuriuo Dievas Kūrėjas apsireiškia istorijoje kaip gelbėtojas, ir savo ruožtu visi bendruomenės nariai kviečiami įsitraukti į tą išganymo logiką ir įgyvendinti reiklią bendruomeninę etiką. Sandora su Dievu Kūrėju ir Gelbėtoju skatina tikinčiuosius „gyventi pagal tiesą".

Dekalogai yra raktas visai Torai aiškinti ir galiausiai tikras „katekizmas" Izraelio bendruomenei. Toks katekizmas leidžia izraeliečiams patvirtinti savo tikėjimą į vieną tikrą Dievą, imtis istorijos iššūkių ir įsipareigoti praktikuoti brolišką bendruomeninį gyvenimą atsižadant galios bei smurto strategijų. Kitaip tariant, dekaloguose tiesos, susijusios su pačiu Dievu ( Kūrėju ir Gelbėtoju), liudijimas sujungiamas su tiesa, susijusia su teisinga gyvensena. Santykis su Izraelio Dievu išnyra kaip neatskiriamas nuo santykio su artimu - santykio, parodančio, ar tikintieji laikosi apreikštosios tiesos.

2.3. Istorinės knygos

70. Izraelio istorijos santrauka, pateikiama daugelyje Biblijos knygų, pirmiausia vadinamosiose istorinėse knygose (Jozuės, Teisėjų, 1 ir 2 Samuelio, 1 ir 2 Karalių, 1 ir 2 Kronikų, Ezdro, Nehemijo, 1 ir 2 Makabėjų), aiškiai rodo, kad tai ne istoriografija šiuolaikiniu supratimu, ne kuo objektyvesnė praeities įvykių kronika. Mėginant biblinę istoriją aiškinti šiuolaikiškai, kyla pavojus tekstus skaityti nepaisant jų intencijos bei išleidžiant iš akių jų prasmės pilnatvę.

Bibliniame pasakojime paliudytas Dievo santykis su žmonėmis pateikiamas kaip „sandorų" istorija, prasidedanti visai žmonijai skirta sandora su Nojumi ir tęsiama sandoromis, kuriomis paženklinta Izraelio istorija. Sandora, Dievo pasiūlyta savo tautai Abraomo asmeniu ir vėliau iškilmingai sudaryta su Izraeliu prie Sinajaus, istorijos raidoje tautos nuolatos sulaužoma ir tik dėl Dievo ištikimybės vadinama „amžina".

Tad biblinės istoriografijos teologinė programa pirmiausia priešais akis iškyla kaip teo-logija tiesiogine šio žodžio prasme; ja norima parodyti Dievo ištikimybę jo santykio su žmogumi srityje. Tai patvirtinama naujosios sandoros paskelbimu Jer 31, 31. Tai - Dievo, per istoriją vedančio savo tautą į palaimą greta Jo ir su Juo, sandora.

2.4. Pranašų knygos

71. Biblinis pranašavimas iškiliai liudija Dievo apreiškimą, nes pranašų žmogiškieji žodžiai aiškiai sutampa su paties Dievo žodžiu: „taip kalba Viešpats" yra tipiška šios raštijos formulė. Tokiam apreiškimui būdinga reikštis žmogaus istorijoje, įvykiais, įtrauktais į patikimą chronologiją, konkretiems asmenims adresuotais žodžiais žmonių, kurių vardai, kilmė ir gyvenimo datos žinomi. Pranašams atskleidžiamas ( Am 3, 7) amžinasis Dievo planas sudaryti su žmonija meilės sandorą (plg. Dei Verbum, 2), o pranašai apie tai skelbia Izraeliui ir tautoms, kad visiems taptų žinoma autentiška Dievo ir istorijos tiesa.

Iš pranašų žodžių neišsemiamo lobyno, Dievo begalinės išminties ženklo, išsiskiria keli iškilūs bruožai, ypač leidžiantys išvysti tikrojo Dievo veidą ir paskatinti tikėjimą į Jį.
a) Dievas yra ištikimas
Pranašai istorijoje eina vienas po kito pagal Viešpaties pažadą: „Išugdysiu jiems pranašą, kaip tave, iš jų giminių ir įdėsiu savo žodžius į pranašo lūpas. Jis pasakys jiems visa, ką aš jiems būsiu įsakęs" ( Įst 18, 18). Mozės charizma ( Įst 18, 15) perduodama pranašų sekai, tiems, kurie savo pačia elgsena tampa Dievo ištikimybės savo sandorai liudytojais ( Iz 38, 18-19; 49, 7), gerumo ligi tūkstantosios kartos liudytojais ( Iš 34, 7; Įst 5, 10; 7, 9; Jer 32, 18). Dievas, žmogaus egzistencijos Versmė, Tėvas, iš kurio trykšta gyvybė, nepalieka ( Iz 14, 17; Oz 11, 8), neužmiršta savo kūrinio ( Iz 44, 21; 54, 10; Jer 31, 20): „Ar gali moteris užmiršti savo mažylį, būti nešvelni savo įsčių sūnui? Net jeigu ji ir užmirštų, aš tavęs niekad neužmiršiu" ( Iz 49, 15).
b) Dievas yra teisingas c) Dievas yra gailestingas
Kristų tikintieji pripažįsta esą pranašų ir pažado vaikai ( Apd 3, 25), kuriems skirtas paguodžiantis žodis apie išganymą ( Apd 13, 26): Viešpaties Jėzaus Velykose jie garbindami įžvelgs pilnutinį ištikimo, teisingo ir gailestingo Dievo apsireiškimą.

2.5. Psalmės

74. Psalmių maldose suponuojama ir aikštėn iškeliama esminė tiesa apie Dievą ir išganymą: Dievas yra ne absoliutus beasmenis pradas, bet girdintis ir atsiliepiantis asmuo. Kiekvienas izraelitas žinojo, kad į Jį galima kreiptis bet kurioje gyvenimo situacijoje - džiaugsme ir varge. Dievas apreiškė save kaip artimą Dievą (plg. Iš 3, 14), pažįstantį tą, kuris meldžiasi, ir besidomintį juo gyvai bei geranoriškai.

Iš psalmėse paliudytų įvairių Dievo savybių priminsime dvi: Dievas apsireiškia (a) kaip galingas gynėjas ir (b) kaip teisingumo Dievas, nusidėjėlį paverčiantis teisiuoju. Tad Dievas visada yra tas, kuris gelbėja žmones.
a) Dievas yra visagalis: 46-oji psalmė
Dievo artumas ir veikimas neprilygstamai išreiškiamas 46-osios psalmės žodžiais: „Su mumis Galybių Viešpats" (8 ir 12 eil.). Psalmės pradžioje, viduryje ir pabaigoje pabrėžiamas Dievo, kuris yra šalia mūsų ir „su mumis", artumas (2, 8 ir 12 eil.). Savo galia jis valdo gamtą (2-7 eil.), gina Izraelį ir kuria taiką (8-12 eil.).
Dievas savo galia valdo gamtą: Dievas yra Kūrėjas
Kosminių sukrėtimų akivaizdoje sandoros tauta išlieka rami: „Dievas - mūsų prieglauda ir stiprybė, visad arti pagalba varguose. Todėl nebijome, nors ir žemė sverdėtų, nors kalnai griūtų į jūrų gelmę; net jei vandenys šėltų ir putotų, kalnai drebėtų nuo jų šėlimo" (2-4 eil.). Dievas valdo chaoso jėgas. Net jei jos bandytų Ziono tvirtumą, šventasis miestas „nebus sunaikintas" (6a eil.), nes jame yra Dievas (plg. 6a eil.), ir pats Dievas, „rytui auštant", „ateis jam į pagalbą" (6b eil.).
Dievas savo galia gina savo tautą ir kuria taiką: Dievas yra Gelbėtojas
Ištara: „Su mumis Galybių Viešpats" atsiliepiama į priešų apgultos tautos baimės kupiną šauksmą: „Stokis, ateik mums padėti!" ( Ps 44, 27). Dievas vadinamas „prieglauda ir stiprybe" ( Ps 46, 2) bei „tvirtove" (8 ir 12 eil.), taip pažymint Jo galią, kuria jis gina savo tikinčiuosius, suburtus Sione. Visi kviečiami tą galią pripažinti: „Ateikite ir pamatykite, ką Viešpats padarė" (9 eil.). Paskui psalmėje patikslinama, kokie tie darbai: „Karus visoje žemėje jis sustabdo, lankus sutrupina, ietis sulaužo, skydus į ugnį sumeta" (10 eil.). Pats Viešpats apsireiškia tikintiesiems tardamas: „Taikykitės ir žinokite, kad aš esu Dievas! Iškilus tautose, iškilus žemėje" (11 eil.). Priešininkai turi liautis kovoję, turi pripažinti Viešpatį ir Jo visuotinę didybę, pranokstančią visas tautas ir visą žemę. Galingas Dievo įsikišimas Siono naudai visuotinai reikšmingas: Jis atneša taiką ne tik Dievo miestui (plg. 5 eil.), bet ir visoms tautoms, visai žemei (plg. 11 eil.).
b) Teisumo Dievas: 51-oji psalmė
75. Šioje psalmėje nuodėmių išpažinimą lydi maldavimas. Pagrindinė dinamika - akcentuojama psalmės pirmos ir antros dalies viduryje - yra Dievo teisumas: „Esi tad teisus, kai mane kaltini, ir teisingas, kai savo teisme mane pasmerki" (6 eil.); „Išlaisvink mane iš kraujo kaltės, Dieve, - tu esi mano išganymo Dievas, - tuomet mano liežuvis mėgausis tavo teisumu" (16 eil.; plg. 21 eil.). Dievo išganingasis teisumas veikia nusidėjusiame žmoguje ne tik panaikindamas jo kaltę bei nuskaistindamas, bet ir nuteisindamas bei perkeisdamas. Šis teisiojo Dievo veikimas kyla iš jo ištikimos ir gailestingos meilės.
Teisumo Dievas myli nusidėjėlį
Dievas, akinamas savo meilės, nusidėjėlį nuteisina. Psalmė pradedama maldavimu: „Pasigailėk manęs, Dieve, iš savo meilės, iš savo begalinio gailestingumo sunaikink mano maištingus darbus" (3 eil.). Maldininkas šaukiasi Dievo meilės ir gailestingumo.

Abi sąvokos, kuriomis tam tikra prasme nusakomi Dievo meilės būdai (tėviškasis ir motiniškasis), iš tikrųjų yra susijusios: „Viešpatie, neužmiršk savo gailestingumo ir ištikimos meilės, - jie taip seni kaip laikas" ( Ps 25, 6; plg. 103, 13). Dievas myli žmogų - net jei jis yra nusidėjėlis, - kaip motina myli savo vaiką, myli meile, kuri yra ne nuopelno vaisius, bet visiškai neužtarnauta, meile, kuri yra esminis širdies poreikis. Sykiu myli kaip tėvas - dosnia ir ištikima meile. Šiedu Dievo meilės matmenys, išreikšti 51-osios psalmės pradžioje, yra tarsi dvi Dievo teisumo, nuteisinančio nusidėjėlį, koordinatės. Dievas, kuris myli ir yra gailestingas (3 eil.; plg. 20 eil.), sykiu yra Dievas, kuris teisia (6 eil.; plg. 16 eil.).
Dievo teisumas nuteisina, t. y. paverčia nusidėjėlį teisiuoju (6 ir 16 eil.)
76. Kreipdamasis į nusidėjėlį, Dievas įsteigia teisumo įkvėptą dinamišką ir gilų santykį su juo. Šis procesas rutuliojasi keliais etapais:

- Atjauta arba meilės kupinas gailestingumas: „Pasigailėk manęs, Viešpatie" (3 eil.). Čia vartojamas veiksmažodis hanan („būti maloningam") (plg. Ps 4, 2; 6, 3 ir kitur), žymintis neužtarnautą suvereno „nusilenkimą" pavaldiniui. Tas, kas sumaištavo prieš Dievą ir tapo jo akyse pasibjaurėtinu, prašo jo atjautos, išvesiančios jį iš didžiausio vargo, iš nuodėmės.

- Vidinis pamokymas: „Štai tu trokšti tiesos ir nuoširdumo, - todėl mokyk mane išminties ligi širdies gelmių" (8 eil.). Dievas veikia nuodėmės aptemdytoje nusidėjėlio sąžinėje ir dovanoja jam tiesos šviesą, įgalinančią atpažinti nuodėmes, bei savo išminties spindesį, atveriantį akis teisingai elgtis.

- Maloningas nuosprendis, kuriuo suteikiamas atleidimas. Nusidėjėlis, uždarytas nuodėmės karalystėje, pripažįsta: „Esi tad teisus, kai mane kaltini" (6 eil.). Po dviejų maldavimų: „sunaikink, nuplauk, nuvalyk" (3-4 eil., pakartojama 9 ir 11 eil.) - tvirta viltis: „Nugręžk savo veidą nuo mano nuodėmių ir panaikink visas mano kaltes" (11 eil.). Išlaisvintas iš nuodėmės, jis prašo: „Leisk man išgirsti džiaugsmo ir linksmybės žinią" (10 eil.; plg. Iz 66, 14).

- Naujas sukūrimas. Nusidėjėlis prašo Dievo naujo sukūrimo: „Sukurk man tyrą širdį, Dieve" (12 eil.). Po šio pamatinio prašymo maldininkas Dievo triskart meldžia dvasios: „ištikimos dvasios"; Dievo artumo „šventosios dvasios"; „dosniosios dvasios" (12, 13 ir 14 eil.). Prašo nuolatinio vidinio atnaujinimo, o šiam būtinas Dievo Dvasios, iš kurios kyla išganymo džiaugsmas (plg. 14 eil.), artumas.

- Troškimas liudyti. Atnaujintas Dievo, žmogus trokšta pasidalyti savo patyrimu su tais, kuriems to reikia: „Mokysiu nedorėlius tavo kelių" (15 eil.). Pirmiausia nori mokyti išminties, Dievo jam dovanotos viduje.

- Atsivėrimas džiaugsmui ir šlovinimui. Atnaujintas penitentas jaučia džiaugsmą, kurį trokšta išreikšti šlovinimu: „Mano liežuvis mėgausis tavo teisumu. Viešpatie, praverk mano lūpas ir mano burna skelbs tavo šlovę" (16-17 eil.; plg. Ps 35, 28; 71, 24).

- „Tavo teisumo" ir „tavo šlovės" sugretinimas paskutinėse eilutėse leidžia daryti išvadą, kad Dievo teisumas neskleidžia baimės; priešingai, kaip tik vienintelis Dievas, įkvėptas savo tėviškos ir motiniškos meilės, nuteisina nusidėjėlį, t. y. sukuria jį iš naujo ir padaro laimingą išlaisvindamas iš nuodėmės priespaudos.

2.6. Giesmių giesmė

77. Stebėtina, kad Giesmių giesmė buvo įtraukta į žydų Bibliją (tarp penkių ritinių), mat jos turinys labai ypatingas. Pripažinta įkvėptuoju tekstu ir įtraukta į krikščioniškąjį kanoną, ji sulaukė savito kristologinio aiškinimo. Giesmių giesmė yra poema, kurioje santuokinė meilė aukštinama kaip visapusiška žmogaus patirtis, kaip meilė, kurios esmė yra vyro ir moters vienas kito paieška bei asmeninė bendrystė. Ta paieška ir bendrystė išsiskiria kerinčia ir begaline dinamika, dvi žmogiškąsias būtybes - piemenį ir jauną moterį - paverčiančia karaliumi ir karaliene, karališkąja pora.

Giesmių giesmėje poetiškai aukštinama žmogiškoji meilė, tikroji meilė jos fiziniu ir sykiu dvasiniu matmenimis. Tačiau tai daroma forma, atvira slėpiningesniam ir teologiškesniam matmeniui. Tekstui būdingas „daugiareikšmiškumas": prie žmogiškosios meilės pagrindinės reikšmės prisideda kitos reikšmės, tačiau jos šaknijasi santuokinėje meilėje, kuri savo ruožtu yra visų kitų meilės formų simbolis.

2.7. Išminties knygos

78. Išminties tekstuose irgi išnyra įvairūs Dievo Kūrėjo bruožai, pirmiausia Dievo gailestingumas ir slėpiningumas. Kūrėjas yra gailestingas Dievas, užmirštantis žmonių nuodėmes, jei jie atsiverčia. Kita vertus, Jis yra slėpiningas ir neperprantamas; žmonės turėtų pripažinti savo kaip kūrinių ribotumą ir žengti ištikimybės keliu neįstengdami atskleisti Jo darbų istorijoje motyvų. Pabrėšime kelis Išminties knygose pateikiamus Dievo bruožus: jose trokštama sutvirtinti žmogaus tikėjimą į Viešpatį ir siekiama sužadinti jo „Dievo baimę", t. y. gilią pagarbą suvokiant begalinį atstumą, skiriantį Kūrėją ir jo kūrinius ( Koh 3, 10-14).

2.7.1. Išminties knyga ir Siracido knyga: Dievo filantropija
a) Išminties knyga
Neapsiribodamas tuo, autorius pateikia vieną gražiausių viso Senojo Testamento įžvalgų: „Juk tu myli visa, kas yra, ir nesišlykšti niekuo, ką esi padaręs, nes nebūtumei padaręs, jei būtum nekentęs. <...> Tu pasigaili visų, nes jie yra tavo, Viešpatie, tavo, kuris myli visus, kas gyva" (Išm 11, 24. 26). Dievas negali nemylėti to, ką pats sukūrė, nes jo dvasia nemari ir yra visur (plg. Išm 1, 7; 12, 1). Dievas visa sukūrė, kad išgelbėtų, visa atjaučia, kad visi atsiverstų, ir netrokšta sunaikinti nieko, ką sukūrė (Išm 11, 26).

Dievo meilė savo kūriniams yra ne statiška, bet dinamiška ir reiškiasi veikimu. Tai, kad kūriniai egzistuoja, išlaiko savo daugialypę, veiklią, slėpiningą būtį, yra apčiuopiamiausias Dievo veiklios meilės įrodymas.
b) Siracido knyga
2.7.2. Jobo ir Koheleto knygos: Dievo neperprantamumas
a) Jobo knyga
81. Jobo knyga - įrėminta dvigubo prologo (1, 1-2, 13) ir dvigubo epilogo (42, 7-17) - yra ilgas dialogas, kuriame nuo „pažinto" Dievo žengiama prie nenuspėjamo ir slėpiningo Dievo apreiškimo.

Nors Dievas nė karto neatsakė į Jobo klausimą, pabaigoje (38-41) Jis pasako labai gražią kalbą. Didingoje teofanijoje audros pavidalu Jis pagaliau taria žodį - ne kad atsakytų anksčiau kalbėjusiems, bet norėdamas surengti Jobui tam tikrą kvotą ir atkreipti dėmesį į savo Asmens slėpinį. Dievas leidžia Jobui suvokti savo neišmanymą, savo kaip kūrinio ribas, kai paties Kūrėjo išmintis beribė (plg. Job 28). Visi Viešpaties klausimai remiasi aiškia ištara: Dievas yra savo kūrinijoje, kuri dėl begalinės įvairovės žmogui lieka slėpiniu. Norint suvokti kūrinijos slėpinį, žmogaus sprendimo kriterijai netinka.

Jobas Dievą buvo pažinęs iš „gandų" (42, 5), pagal tradicinės teologijos, grįstos nelanksčiu atpildo principu, modelį. Po Dievo ilgos kalbos Jobas pagaliau Dievą pažįsta tinkamiau. Savo kovos pabaigoje išpažįsta: „Žinau, kad tu gali visa padaryti; ką tik užsimoji, tu gali įvykdyti. Kas yra tasai, kuris temdo {mano} užmojį, kalbėdamas be supratimo? Iš tikrųjų kalbėjau apie tai, ko nesupratau, apie dalykus, pranokstančius mane savo nuostabumu" (42, 2-3). Jobas surado savo vietą ir pažino Dievo didybę bei jo visagalybės neprieinamumą. Per susitikimą su Dievu jam buvo apreikšta jo pretenzijos pradėti procesą Dievui tuštumas. Jis liko kenčiantis žmogus, bet be pretenzijų. Galop atrado pats save, atrado kaip dulkę ir todėl tapo tikresnis bei žmogiškesnis (42, 6).

Jobas suvokia, kad žmogus negali pažinti Dievo planų, tačiau galiausiai supranta - jo akys regėjo Dievą per Jo veikimą pasaulyje (42, 5). Regėdamas visatą ir žmoniją Dievo akimis, jis gali išpažinti savo požiūrio klaidingumą, kad jis nuėjo per toli; todėl taria: „gėdinuos" ( Job 42, 6b). Išmintis Jobui dabar yra išpažinti, kad Dievas gali būti pripažintas teisiu jo iki galo nesuprantant, o žmogus gali Juo tikėti neperprasdamas „nei pradžios, nei galo to, ką Dievas daro", prasmės. Dievas žmogui lieka nesuprantamas slėpinys.
b) Koheleto knyga
82. Šios knygos autorius toliau plėtoja Dievo veikimo neperprantamumo temą. Iš išminčiaus perspektyvos ( Koh 8, 16-17) jis leidžiasi ieškoti gyvenimo prasmės, kiek jos duota regėti pasaulio tikrovėje, ant žemės ir po saule. Išminčius trokšta suprasti žmonių užsiėmimų žemėje prasmę (8, 16) ir konstatuoja: „Tada pamačiau, kad visa yra Dievo darbas. Iš tikrųjų žmogus negali išaiškinti viso vyksmo po saule. <...> Juk išminčiai, nors ir tariasi žiną, negali to išaiškinti" (8, 17; plg. Job 42, 3). Nė vienas žmogus negali pakeisti to, ką savo laiku padarė Dievas (plg. Koh 1, 15; 3, 1-8. 14; 6, 10; 7, 13). Dievas trukdo žmogui pažinti savo darbus (Koh 7, 13-14; plg. Job 9, 2-4). Koheletas šią temą tęsia 11, 5, kur Dievo darbai nusakomi kaip nesuprantami ir lyginami su nėštumo motinos įsčiose slėpiniu. Žmogus nežino gyvenimo prasmės, tačiau Dievo valia visi sukurti dalykai turi savo vietą bei laiką (Koh 3, 11). Dievo veikimo paslaptis žmogui, ieškančiam prasmės remiantis savo patirtimi, neįmenama, neišmatuojama ir nesuprantama. Ir Dievo darbai, ir pats Dievas Kūrėjas žmonėms lieka neįžvelgiamas slėpinys.
Pabaiga
83. Biblinės išminties slėpinys visiems parodo autentišką tiesą apie Dievą, būtent tai, kad jis gailestingas ir taip pat kad žmonėms yra neperprantamas slėpinys. Dievo filantropija skatina žmogų atsiversti ir tikėti, o Dievo neperprantamumas - pripažinti Kūrėjo didybę ir savo ribotumą, o per tai „bijoti Viešpaties" ir laikytis įsakymų.

Reikia pabrėžti, kad tiesos apie Dievą prieigos Išminties ir Siracido knygose, viena vertus, ir Jobo bei Koheleto knygose, kita vertus, yra labai skirtingos. Anot pirmų dviejų knygų, tiesą galima pasiekti protu ir/arba per Toros pažinimą, o Jobo ir Koheleto knygose pabrėžiama, kad žmogus suprasti Dievo ir Jo veikimo slėpinio nepajėgus: tikintiesiems telieka pasitikėti Dievu, net ir nesuprantant įvykių bei pasaulio logikos.

Naujajame Testamente apmąstymų horizontas pakinta ir paaiškėja, jog tiesa pranoksta Izraelio išminties supratimą ir visapusiškai bei galutinai atsiskleidžia Kristaus asmenyje.

3. Atrinktų Naujojo Testamento raštų liudijimas

84. Literatūrinio žanro požiūriu Naujajame Testamente galime skirti evangelijas, apaštalų laiškus ir Apreiškimo Jonui knygą. Aptardami tose knygose liudijamą tiesą, tokiu skirstymu vadovausimės ir mes.

3.1. Evangelijos

Tarp krikščioniškosios Biblijos knygų ypatinga vieta tenka evangelijoms, liudijančioms dieviškojo apreiškimo viršūnę; jose randame Dievo Tėvo apsireiškimą per Sūnų, kuris, tapęs žmogumi, gyveno, kentėjo bei numirė ir savo prisikėlimu mūsų žmogiškąją prigimtį iškėlė į dieviškąją šlovę. Dogminėje konstitucijoje Dei Verbum tvirtinama: „Tiesa ir apie Dievą, ir apie žmogaus išganymą visa savo gelme mums sušvinta Kristuje" (2). Iš to konstitucijoje daroma išvada, kad „evangelijos pelnytai pranoksta visas Šventojo Rašto knygas, įskaitant ir Naująjį Testamentą, nes jos yra svarbus liudijimas apie įsikūnijusio Žodžio, mūsų Išganytojo, gyvenimą ir mokymą" (18). Tame pačiame Susirinkimo tekste patvirtinama keturių evangelijų apaštališka kilmė (ten pat): apaštalai kaip „savo akimis mačiusieji ir buvusieji žodžio tarnai" ( Lk 1, 2) ir jų mokiniai rašytiniu evangelijų liudijimu sujungia Bažnyčią su pačiu Kristumi.

Konstitucijoje Dei Verbum, be to, pabrėžiamas istorinis evangelijų pobūdis: jos „ištikimai perduoda, ką Dievo Sūnus Jėzus, gyvendamas tarp žmonių, iš tikrųjų darė ir mokė jų amžinajam išganymui" (19). Paskui nusakoma keturių evangelijų sukūrimo eiga: jos nelaikytinos anoniminių autorių simboliniais, mitiniais, poetiniais kūriniais, bet yra patikimi pasakojimai apie Jėzaus gyvenimo ir tarnystės įvykius. Būtų klaidinga teigti, jog visi paskiri evangelijų teksto elementai ir įvykių smulkmenos tiksliai sutampa, mat evangelijų prigimtis ir tikslai kitokie. Įvairūs veiksniai, darę pasakojimams poveikį ir nulėmę skirtumus tarp jų, netrukdo patikimai perteikti įvykius. Neteisinga ir prielaida, kad tarp Jėzaus ir jį liudijančių tradicijų nebuvo tęstinumo, taip pat mintis, jog Jį tinkamai perteikti nenorėta ar negebėta. Evangelijose vaizduojamas tikras Jėzus.

3.2. Sinoptinės evangelijos

85. Tai, kokią tiesą apie Dievą ir žmogaus išganymą apreiškia Kristus, pirma panagrinėsime sinoptinėse evangelijose, po to - Jono evangelijoje. Akivaizdu, jog aptarti tai išsamiai čia neįmanoma, todėl pasitenkinsime keliomis pastabomis.
a) Tiesa apie Dievą
Jėzus Dievą kaip Tėvą ypač aiškiai apreiškia Mato evangelijoje. Šitai ypač ryšku Kalno pamoksle ( Mt 5-7). Čia Jėzus savo klausytojams sako, kad jų Tėvas žino tai, ko jiems reikia, pirmiau nei jie to paprašo (6, 8) ir moko juos kreiptis į Dievą tokiais žodžiais: „Tėve mūsų, kuris esi danguje" (6, 9). Čia mokoma, kad Tėvas toks rūpestingas, jog žmogui nebėra dėl ko būgštauti (6, 25-34). Tėvas, geras ir geriems, ir blogiems (5, 46), turi būti pavyzdys: „Taigi būkite tokie tobuli, kaip jūsų dangiškasis Tėvas yra tobulas" (5, 48). Tas, „kuris vykdo mano dangiškojo Tėvo valią" (7, 21), - sako Jėzus, - žengia teisingu keliu ir išvengs galutinės pražūties (plg. 7, 24-27). Jėzaus klausytojai yra „pasaulio šviesa" (5, 14), jiems tenka užduotis padaryti Tėvą pažįstamą savo gerais darbais, kad žmonės „šlovintų jūsų Tėvą danguje" (5, 16). Apreikšdamas Tėvą, Jėzus sykiu įpareigoja įgalinti pažinti Tėvą.

Luko evangelijoje, apreikšdamas Tėvą, Jėzus pirmiausia išryškina gailestingumą nusidėjėliams. Ši Dievo savybė įstabiai apreiškiama palyginimu apie tėvą, turintį du sūnus ir atjaučiamai bei džiugiai sutinkantį sūnų palaidūną ir, kita vertus, mėginantį įtikinti pasilikusįjį namie ( Lk 15, 11-32). Šiuo palyginimu Jėzus aiškina ir teisina savo nuostatą nusidėjėlių atžvilgiu (plg. Lk 15, 1-10). Epizodo apie muitininką Zachiejų pabaigoje jis sako: „Žmogaus Sūnus atėjo ieškoti ir gelbėti, kas buvo pražuvę" (19, 10). Šitaip jis atskleidžia savo misijos esmę ir Tėvo valią bei elgesį.

Jėzaus viešosios tarnystės pradžią Morkus nusako iškalbingai ir programiškai: „Kai Jonas buvo suimtas, Jėzus sugrįžo į Galilėją ir ėmė skelbti Gerąją Dievo Naujieną: Atėjo įvykdymo metas, Dievo Karalystė čia pat! Atsiverskite ir tikėkite Evangelija " (1, 14-15). Jėzaus skelbimo turinys yra „Dievo Evangelija", apie Dievą kalbanti ir iš Dievo kylanti Geroji Naujiena. Jėzus atėjo apreikšti Dievo, ir jo apreiškimas yra Geroji Naujiena. Jis skelbia, jog Dievo Karalystė čia pat. „Dievo Karalystė" yra Jėzaus skelbimo sinoptinėse evangelijose šerdis. Jis apreiškia ir pabrėžia Dievo karališkąjį suverenumą, ganytojišką rūpinimąsi žmonėmis, veiklų ir galingą įsikišimą į žmogiškąją istoriją. Šią tiesą apie Dievą Jėzus aiškina ir atskleidžia visa savo veikla.
b) Tiesa apie žmogaus išganymą
86. Žmogus yra Dievo kūrinys, kuriam Jėzus, Dievo Sūnus, yra visada galiojantis dėkingumo, klusnumo ir atvirumo Dievui Tėvui, viso išganymo šaltiniui, pavyzdys.

Jėzaus tarnystės esminė dalis yra ligonių išgydymas ir apsėstųjų išlaisvinimas. Jėzaus veiklos didžiosios pradžios aprašymą (5, 1-9, 34), kurio antroje dalyje pateikia kelis galingus Jėzaus darbus (8, 1-9, 34), Matas pradeda (4, 23) ir užbaigia (9, 35) tokiu pat apibendrinimu. Tame apibendrinime minimi du Jėzaus darbai: Karalystės Evangelijos skelbimas ir žmonių „visokių ligų bei negalių" (plg. 4, 23) gydymas. Toje veikloje iškyla ir žmonių negalės bei poreikiai, ir Jėzaus dosnumas bei galia tuos vargus įveikti. Dievo Karalystės šauklys veiksmingai gydo kūną, taip parodydamas Dievo atjautą savo kenčiančiam kūriniui bei Jo išganingąją valią. Tokia Jėzaus veikla sulaukia didelio atgarsio; Matas praneša: „Žmonės nešdavo pas jį visus sergančius, įvairiausių ligų bei kentėjimų suimtus - demonų apsėstus, nakvišas ir paralyžiuotus, - o jis išgydydavo juos" (4, 24). Daugelyje pasakojimų liudijama, kad Jėzus išgydymo neprimetinėja, bet suponuoja, kad tie, kurie pas jį ateina, tiki (plg. Mt 8, 10; 9, 22. 28; 15, 28). Jo apsilankymas Nazarete užbaigiamas pastaba: „Dėl jų netikėjimo jis ten nedarė tiek daug stebuklų" ( Mt 13, 58).

Luko evangelijoje įtaigiai aprašoma, koks yra tas Dievo per Sūnų dovanojamas išganymas. Gimus Jėzui, Viešpaties angelas paskelbia: „Štai aš skelbiu jums didį džiaugsmą <...>. Šiandien <...> jums gimė Išganytojas. Jis yra Viešpats Mesijas" (2, 10-11). Paskui evangelistas aprašo Jėzaus veiklą bei kelią iki nukryžiavimo. Jėzų nukryžiavus, daugelis šaiposi iš Išganytojo ir Mesijo, negebančio išgelbėti savęs (23, 35-39). Galop vienas iš drauge su juo nukryžiuotų nusikaltėlių (23, 33) ima atgailauti už savo nedorybes bei pareiškia tikįs Jėzų ir jo skelbiamą Karalystę (23, 40-42). Jėzus jam atsako: „Iš tiesų sakau tau: šiandien su manimi būsi rojuje" (23, 43). Jėzus pažada atgailaujančiam nusikaltėliui visišką išganymą, tai yra netarpišką bendrystę su Dievu, apimančią nuodėmių atleidimą ir mirties nugalėjimą. Prisikėlusio Jėzaus pasirodymais (24, 1-53) pabrėžiama ir patvirtinama, kad Kristus įžengė į savo garbę (plg. 24, 26) ir kad jis iš tiesų yra Išganytojas, suteikiantis nukryžiuotam nusikaltėliui pažadėtą išganymą.

3.3. Jono evangelija

87. Šioje Evangelijoje atrandame labai artimą ryšį tarp tiesos apie Dievą ir tiesos apie žmonių išganymą. Jn 3, 16 Jėzus sako: „Dievas taip pamilo pasaulį, jog atidavė savo viengimį Sūnų, kad kiekvienas, kuris jį tiki, nepražūtų, bet turėtų amžinąjį gyvenimą." Dievas atsiuntė Sūnų išgelbėti žmonių, tačiau tuo atsiuntimu Jis atskleidė patį save apreikšdamas savo ryšį su Sūnumi ir savo meilę pasauliui. Žmonėms per tai paaiškėja esminė vidinė sąsaja tarp Dievo pažinimo ir jų išganymo. Juk Jėzus taip kalba apie amžinąjį gyvenimą, kuris yra visiškas išganymas: „O amžinasis gyvenimas - tai pažinti tave, vienintelį tikrąjį Dievą, ir tavo siųstąjį Jėzų - Mesiją" (17, 3). Tarpininkas yra Jėzus, Dievo Žodis ir žmogumi tapęs Dievo Sūnus (1, 14). Jis apreiškia Tėvą (1, 18) ir atneša išganymą žmonėms arba, tiksliau, apreikšdamas Tėvą, apreiškia išganymą. Jėzaus vaidmenį aptarsime trimis aspektais - Sūnaus ryšio su Tėvu, Sūnaus ir Išganytojo ryšio su žmonėmis ir žmonių prieigos prie išganymo aspektu.
a) Sūnaus ryšys su Tėvu
88. Pamatinis ir būdingiausias Sūnaus ir Tėvo ryšio bruožas yra jų tobula vienybė. Jėzus sako: „Aš ir Tėvas esame viena" (10, 30) ir: „Tėvas manyje ir aš jame" (10, 38; plg. 17, 21. 23). Tokia vienybė reiškiasi vidiniu vienas kito pažinimu ir iškilia meile: „Mane pažįsta Tėvas ir aš pažįstu Tėvą", - teigia Jėzus (10, 15); Tėvas myli Sūnų (3, 35; 5, 20; 10, 17; 15, 9; 17, 23. 24. 26), o Sūnus myli Tėvą (14, 31).

Iškart pažymėtina, kad Tėvo ir Sūnaus ryšiui būdinga vienybė, pažinimas ir meilė yra santykio tarp Sūnaus ir žmonių pagrindas ir pavyzdys. Jėzus meldžia ir prašo Tėvo: „Tegul visi bus viena! Kaip tu, Tėve, manyje ir aš tavyje, tegul ir jie bus viena mumyse" (17, 21; plg. 17, 22-23). Prisistatydamas kaip gerasis ganytojas, Jėzus taria: „Aš pažįstu savąsias [avis], ir manosios pažįsta mane, kaip mane pažįsta Tėvas ir aš pažįstu Tėvą" (10, 14-15). Kad yra toks pat sąryšis, jis teigia ir meilės atžvilgiu: „Kaip mane Tėvas mylėjo, taip ir aš jus mylėjau. Pasilikite mano meilėje! <...> Tai mano įsakymas, kad vienas kitą mylėtumėte, kaip aš jus mylėjau" (15, 9. 12; plg. 13, 34). Sūnaus meilė kyla iš Tėvo meilės, o mokinių meilė turi šaknytis iš Sūnaus gautoje meilėje ir būti tokios pat kokybės bei tokio pat intensyvumo. Visko ištaka visada yra Tėvas. Visa, ką sako Sūnus, ateina iš Tėvo ir leidžia pažinti Tėvą; tai ne tik Tėvo dovana, bet ir tiesa apie Tėvą, kuris tampa žmogaus elgesio pavyzdžiu.

Tobula Tėvo ir Sūnaus vienybė nereiškia vienodo vaidmens. Sūnus yra tasai, kuris viską gauna iš Tėvo; Jėzus tvirtina, kad jis iš Tėvo pirmiausia gauna gyvybę, darbus ir žodžius. Jis sako: „Kaip Tėvas turi gyvybę pats savyje, taip davė ir Sūnui turėti gyvybę pačiam savyje" (5, 26; plg. 6, 57). Sūnus priklauso nuo Tėvo ir darbų atžvilgiu: „Sūnus nieko negali daryti iš savęs, o vien tai, ką mato darant Tėvą" (5, 19). Jėzus nekart kartoja, kad jo mokymas ir žodžiai kyla iš Tėvo: „Tiesakalbis yra mano Siuntėjas, ir aš skelbiu pasauliui, ką iš jo girdėjau. <...> Skelbiu vien tai, ko mane Tėvas išmokė" (8, 26. 28; plg. 7, 16). Savo visą viešąją veiklą Jėzus užbaigia pareikšdamas: „Aš juk kalbėjau ne iš savęs, - Tėvas, kuris mane siuntė, davė man priesaką, ką aš turiu sakyti, ką skelbti. Ir dar aš žinau, kad jo priesakas - tai amžinasis gyvenimas. Tad ką aš kalbu, skelbiu taip, kaip Tėvas man yra sakęs" (12, 49-50).

Akivaizdu, kad ši daugialypė Sūnaus priklausomybė nuo Tėvo orientuota į išganymą. Pačiame savyje turimos gyvybės galia Sūnus Tėvo valia paskutinę dieną prikels mirusiuosius (6, 39-40). Jėzaus žmonėms skelbiamas mokymas yra iš Tėvo girdėti žodžiai (plg. 7, 16; 17, 8. 14). Išmokti iš Tėvo darbai - tai ženklai, sudarantys jo veiklos branduolį, užrašyti bei perduoti Evangelijoje, jie yra ateities kartų tikėjimo pagrindas (20, 30-31). Akivaizdu, kad Tėvo ir Sūnaus ryšio neįmanoma aptarti neatsižvelgiant į to ryšio reikšmę žmogaus išganymui; tam Tėvo ir Sūnaus ryšiui būdingas esminis išganingumas.

Taigi iš to, kas pasakyta, matome, kad neįmanoma atskirti nei Tėvo ir Sūnaus, nei jų artimiausio abipusio ryšio su Sūnaus išganomuoju darbu. Jono evangelijoje Jėzus nekalba apie Tėvą atsietai nuo Sūnaus ir, kita vertus, nekalba apie žmogaus išganymą atsietai nuo artimo Tėvo ir Sūnaus ryšio. Jis sako: „Kas yra matęs mane, yra matęs Tėvą!" (14, 9; plg. 12, 45); ir: „Tokia mano Tėvo valia, kad kiekvienas, kuris regi Sūnų ir tiki jį, turėtų amžinąjį gyvenimą" (6, 40). Tiesa apie Dievą ir tiesa apie žmogaus išganymą neperskiriamai tarp savęs susijusios.
b) Sūnaus ir Išganytojo ryšys su žmonija
89. Remiantis tuo, kas pasakyta, Jono evangelijoje dar labiau patikslinama, kas yra Sūnaus išganomasis darbas ir, vadinasi, žmogaus išganymas. Jonas Krikštytojas taip pristato Jėzų per jo pirmą viešąjį pasirodymą: „Štai Dievo Avinėlis, kuris naikina pasaulio nuodėmę!" (1, 29; plg. 1, 36; Mt 1, 21). Samariečiai suvokia, kad „jis iš tiesų yra pasaulio išganytojas" (4, 42). Jėzaus išganomojo darbo pamatinis dalykas yra jo iškėlimas ant kryžiaus. Tvirtindamas: „Aš esu", Jėzus iškiliai įvairiais aspektais apreiškia išganymo perspektyvą.

Jau kalbėdamasis su Nikodemu jis pareiškia: „Kaip Mozė dykumoje iškėlė žaltį, taip turi būti iškeltas ir Žmogaus Sūnus, kad kiekvienas, kuris jį tiki, turėtų amžinąjį gyvenimą" (3, 14-15). Kitur sako: „Kai Žmogaus Sūnų būsite aukštyn iškėlę, suprasite, kas Aš Esu" (8, 28), t. y. žmonės suvoks jo kaip Dievo artumo tikrąją tapatybę. Turėdamas priešais akis savo iškėlimą ant kryžiaus, Jėzus kalba ir taip: „Visus patrauksiu prie savęs" (12, 32). Jis bus į žemę nukritęs „kviečio grūdas", kuris apmirdamas „duos gausių vaisių" (12, 24). Jo pakėlimas ant kryžiaus sykiu yra jo pašlovinimas (plg. 12, 23. 38; 17, 1. 5 ), t. y. ir jo meilės Tėvui, pasireiškiančios klusnumu misijai ir Tėvo valiai (14, 31; plg. 4, 34), ir Tėvo begalinės meilės, kurią Tėvas parodo pasiųsdamas ir įpareigodamas Sūnų išgelbėti pasaulį (3, 16), galutinis apreiškimas. Priimdamas Tėvo jam paskirtą valandą, Jėzus parodo savo meilę saviesiems ligi kraštutinės ribos, „iki galo" (13, 1). Jo paskutinis žodis iki mirties ant kryžiaus yra: „Atlikta!" (19, 30). Mirdamas ant kryžiaus Jėzus atliko Tėvo jam patikėtą darbą dėl žmonių išganymo - ne tik žodžiais, bet ir darbais apreiškė savo ir Tėvo meilę žmonėms.

Pasiųstas Tėvo ir viską gavęs iš Tėvo, Jėzus savo asmens išganingąją reikšmę pirmiausia apreiškia ištaromis, prasidedančiomis žodžiais: „Aš esu." Šiais žodžiais - suvoktinais Dievo apreiškimo Mozei: „Aš esu, kuris esu!" ( Iš 3, 14) šviesoje - Jėzus išreiškia tai, kad jo asmenyje yra Dievas Tėvas, ir sykiu konkretizuoja tokio buvimo išganomąjį poveikį. Teiginį: „Aš esu" Jėzus be jokio papildymo pavartoja tris kartus: eidamas vandens paviršiumi (6, 20), taikydamas tuos žodžius sau ant kryžiaus (8, 28) ir iškilmingai patvirtindamas: „Iš tiesų, iš tiesų sakau jums: pirmiau, negu gimė Abraomas, Aš Esu!" (8, 58); šitaip visada pažymimas jo išganingasis artumas, grįstas tobula vienybe su Tėvu. Tačiau kitus septynis kartus ištara: „Aš esu" papildoma žodžiais, susijusiais su pamatine žmogaus gyvenimo tikrove. Tokių žodžių reikšmę galime aptarti tik glaustai.

Pirmiausia Jėzus sako: „Aš esu gyvybės duona" (6, 35. 48. 51). Iškart pridursime, kad sąvoka „gyvybė" aiškiai išreiškiama dar dviejuose posakiuose (11, 25; 14, 6) ir numanoma visuose. Žemiškasis gyvenimas yra pamatinė gėrybė, visų kitų gėrybių pagrindas. Jėzus apreiškia, kad amžinasis gyvenimas, kurį sudaro gyviausia bei pilnatviškiausia vienybė su Dievu (plg. 17, 3), yra didžiausias gėris, tobulas išganymas. Jėzaus žodis apie duoną apima tris dvigubus teiginius: 1) Duona išlaiko jus gyvus žemiškajame gyvenime. Amžinąjį gyvenimą gaunate iš manęs. 2) Kad galėtumėte gyventi, jums reikia duonos (maisto); be duonos gyvenimas baigiasi. Kad įgytumėte amžinąjį gyvenimą, jums reikia manęs; negalite duoti tokio gyvenimo patys sau. 3) Kad galėtumėte gyventi, turite valgyti duoną; kas nevalgo, tas miršta. Kad turėtumėte amžinąjį gyvenimą, turite įtikėti mane; kas netiki, tas pražūva.

Kiti žodžiai, kuriais Jėzus apibrėžia savo asmens prigimtį, struktūruoti panašiai, kaip žodžiai apie duoną, ir turi tokią pat išganingąją reikšmę. Jie dažnai susiejami su vienu iš jo ženklų ir/arba aptinkami vienoje iš jo didžiųjų kalbų; reikšmė paaiškėja iš konteksto.

Kita ištara yra tokia: „Aš - pasaulio šviesa. Kas seka manimi, nebevaikščios tamsybėse, bet turės gyvenimo šviesą" (8, 12; plg. 9, 5; 12, 35). Vaikščioti tamsybėse, neturint šviesos, yra labai pavojinga. Jėzus žino tikrąjį tikslą (plg. 8, 14) - Tėvą; jis žengia teisingu keliu ir rodo jį mokiniams. Tolesniais žodžiais: „Aš esu vartai" (10, 7. 9) Jėzus pasako, kad jis duoda prieigą prie avių (10, 7): tikri ir autentiški Dievo tautos ganytojai yra tik tie asmenys, kuriuos Jėzus įgaliojo ir kurie ateina jo vardu (plg. 21, 14-17). Jėzus taip pat yra avių vartai: tikrai per jį tikintieji suranda gero ir apstaus maisto pilnatviškai gyventi (10, 10). To paties palyginimo aplinkai priklauso ir kiti Jėzaus žodžiai: „Aš - gerasis ganytojas" (10, 11. 14); jais išryškinamas Jėzaus rūpinimasis savaisiais ligi gyvybės atidavimo bei nusakomas vienas kito pažinimas (10, 14-18).

Žodžiais: „Aš esu prisikėlimas ir gyvenimas" (11, 25) išreiškiamas Jėzaus vaidmuo nugalint mirtį. Dar toliau Jėzus sako: „Aš esu kelias, tiesa ir gyvenimas" (14, 6). Šia ištara nurodomas Jėzaus vaidmuo artinantis prie Dievo Tėvo, kuris yra vienatinis išganymo ir gyvybės šaltinis; tik per jį įmanoma pasiekti Tėvą, pažinti Tėvą, dalyvauti Tėvo gyvenime.

Paskutine ištara: „Aš esu vynmedis, o jūs šakelės" (15, 5; plg. 15, 1) tam tikru būdu apibendrinamas Jėzaus ryšys su žmonėmis: tiktai likdamos vynmedyje šakelės gali išlikti gyvos ir duoti vaisių. Klausimas: „Ką tada turėtų daryti žmonės, kad būtų susivieniję su Jėzumi?" kreipia prie tolesnio skyrelio.
c) Žmonių prieiga prie išganymo
90. Palyginime apie vynmedį Jėzus nurodo du vienybės su juo būdus (savo žodžius ir meilę): „Jei pasiliksite manyje ir mano žodžiai pasiliks jumyse..." (15, 7); ir: „Pasilikite mano meilėje!" (15, 9). Jėzaus žodžiai apima visą jo atneštą apreiškimą. Jie kyla iš Tėvo (plg. 14, 10; 17, 8) ir pasilieka tame, kuris juos priima tikėdamas į Jėzų (plg. 12, 44-50). Ir šitai yra tikėjimo šerdis: „Tikėkite manimi, kad aš esu Tėve ir Tėvas manyje" (14, 11). Jėzaus meilėje pasilieka tas, kuris ją priima kupinas dėkingumo bei pasitikėjimo ir laikosi jo įsakymo: „Kad vienas kitą mylėtumėte, kaip aš jus mylėjau" (15, 12; plg. 13, 34). Tikėti į Jėzų, jo žodžiais bei meile ir mylėti kitus - tai būdas, kaip pasilikti jame, išlaikyti vienybę su juo, kuris yra gyvybė, t. y. bet kurios gyvybės ir bet kurio išganymo versmė (plg. 1 Jn 3, 23).

Paskutinės ištaros: „Aš esu" kontekste Jėzus sako: „Jus aš draugais vadinu, nes jums viską paskelbiau, ką buvau iš savo Tėvo girdėjęs" (15, 15). Jo ryšys su mokiniais atitinka jo ryšį su Tėvu ir yra tobulai asmeniškas, artimas ir nuoširdus. Pasilikti šiame ryšyje su Jėzumi reiškia Jėzaus apreikštą amžinąjį gyvenimą, išganymą. Kaip karštai tokios vienybės trokšta, Jėzus parodo savo didžiosios maldos Tėvui pabaigoje: nuo „meldžiu" (17, 9. 15. 20) jis pereina prie nepakartojamo ir negirdėto „noriu" tardamas: „Tėve, aš noriu, kad tavo man pavestieji būtų su manim ten, kur ir aš; kad jie pamatytų mano šlovę, kurią esi man suteikęs, nes pamilai mane prieš pasaulio įkūrimą" (17, 24).

Tai, kad Dievo apreiškimas sutelktas į patį Dievą ir žmogaus išganymą (plg. Dei Verbum, 2), Jono evangelijoje atsiskleidžia ypač aiškiai.

3.4. Apaštalo Pauliaus laiškai

91. Pauliaus raštai yra seniausi Naujajame Testamente. Juose perteikiama tiesa, Dievo apreikšta Izraelio tautai, atbaigta sulig Dievo Sūnaus, Jėzaus Kristaus, atsiuntimu ir skelbiama už išrinktosios tautos ribų, nes „nebėra nei žydo, nei graiko" ( Gal 3, 28). Skirtingai nei evangelijoms, vėlesnėms už jo laiškus, Pauliui labiau rūpi ne tiek praeities, kiek gyvenimo Kristuje įgyvendinimas krikščionių bendruomenėse, įsteigtose jo ar kitų, tačiau visose vienijamose tokio pat tikėjimo ir meilės atsako.

Pauliaus liudijimą apie Dievą ir žmogaus išganymą išdėstysime keturiais žingsniais: a) Paulius pažįsta apreiškimą iš savojo pašaukimo ir Bažnyčios tradicijos; b) Dievas apsireiškia nukryžiuotame ir prisikėlusiame Kristuje; c) išganymas gaunamas ir juo gyvenama Bažnyčioje, Kristaus Kūne; d) išganymo pilnatvė yra prisikėlimas su Kristumi.
a) Paulius pažįsta apreiškimą iš savojo pašaukimo ir Bažnyčios tradicijos
92. Savo ypatingą pašaukimą sujungdamas su tai, ką skelbė ir kuo gyveno Bažnyčia, kurią jis anksčiau žiauriai persekiojo ( 1 Kor 15, 9; Gal 1, 13; Fil 3, 6), Paulius įsilieja į Bažnyčios bendrą tradiciją bei tikėjimą. Nors ir suvokdamas, kad Evangelijos tiesą gavo asmeniškai išskirtiniu būdu ( Gal 1, 11-17; 1 Kor 15, 8), jis vis dėlto jaučia poreikį sujungti ją su visa krikščionių bendruomene. Pauliaus santykis su Kristų tikinčiaisiais yra ne tik duodančiojo tėvo ( 1 Kor 4, 15; Gal 4, 19), bet ir pirmiausia žmogaus, skolingo pirmtakams, kurie jam yra padavę dešines draugystės ženklan ( Gal 2, 9), santykis. Jėzų ir Pauliaus apaštališkąją veiklą skiria apie dvidešimt bažnytinio gyvenimo Jeruzalėje, Samarijoje, Damaske ir Sirijos Antiochijoje metų. Šiuo laikotarpiu tikėjimas į Jėzų leido vis gilesnes šaknis į pirmųjų krikščionių protus bei širdis, netrukus įgaudamas savo pradinę tapatybę, nors vėliau dar prireikė ir paaiškinimų. Paulius buvo daug skolingas šiai plėtrai ir toms Bažnyčioms. Tad jis, nors ir primygtinai pabrėžia, kad Kristaus jam tiesiogiai adresuoto pašaukimo visiškai pakanka jo Evangelijos tiesai laiduoti, nelaukiant ankstesnių apaštalų patvirtinimo ( Gal 1, 11-17), vis dėlto jaučia poreikį gautąjį apreiškimą sujungti su bendruoju paveldu, todėl aplanko Kefą ( Gal 1, 18) ir išdėsto savo mokymą, kad kartais nebėgtų ar nebūtų „bėgęs veltui" ( Gal 2, 2). Sykiu, išryškindamas savo apaštališkojo darbo reikšmę („daugiau už juos visus esu įdėjęs triūso", 1 Kor 15, 10), Paulius nebijo pareikšti: „Taigi ar aš, ar jie,- taip mes skelbiame, ir taip jūs įtikėjote" ( 1 Kor 15, 11).

Todėl jis atmeta visas vietinio separatizmo formas, tolinančias nuo kitų Bažnyčių, ir korintiečių klausia: „Argi iš jūsų išėjo Dievo žodis? Ar tik jus vienus pasiekė?" ( 1 Kor 14, 36). Korinto Bažnyčioje daug susiskaldymo: grupelės, kurios kreipiasi, taip pat polemiškai, į įvairias bažnytines asmenybes (sk. 1-4); tos pačios Viešpaties Vakarienės šventimas išsiskirsčius į sluoksnius ( 1 Kor 11, 17-34); ginčai dėl to, kieno charizmos didesnės (sk. 12-14). Toks susiskaldymas rodo, koks svarbus yra Pauliaus pasveikinimas pradžioje: „Dievo Bažnyčiai Korinte,<...> pašauktiesiems šventiesiems ir visiems, kurie šaukiasi mūsų Viešpaties Jėzaus Kristaus vardo kiekvienoje vietoje pas juos ir pas mus" (1, 2). Ši bendruomenė, paženklinta nedarnos pavojaus, Pauliaus pagrįstai raginama atminti itin svarbius vienybės veiksnius- nepadalytą Kristų (1, 13), krikštą vienoje Dvasioje (12, 13), Eucharistiją (10, 14-17; 11, 23-34), meilę (8, 1; 13; 16, 24).
b) Dievas apsireiškia nukryžiuotame ir prisikėlusiame Kristuje
93. Dievo Sūnaus mirtis ant kryžiaus yra Pauliaus skelbiamos apreikštosios tiesos šerdis ( 1 Kor 2, 1-2). „Žodis apie kryžių" ( 1 Kor 1, 18) prieštarauja žydų ir graikų lūkesčiams (1, 22-23). Savo „išmintimi" besididžiuojančių graikų pagyroms jis priešpriešina kryžiaus „kvailystę" (1, 23). Paulius reaguoja ir į galatų legalizmą: prie Kristaus nieko nevalia pridurti, nė įstatymo, kurį Dievas davė kaip parengiamąjį elementą, o Kristus įvykdė bei pranoko.

Stebėtina, kad Paulius, kritikuodamas korintiečius dėl tenkinimosi savimi, neapeliuoja į prisikėlimą, galėjusį puikiai atsverti kryžiaus papiktinimą. Prisikėlimas Pauliaus skelbiamoje Evangelijoje nepakartojamai svarbus (be prisikėlimo skelbimas ir tikėjimas tušti, 1 Kor 15, 14), tačiau korintiečių triumfalizmo akivaizdoje jis norėjo priminti, kad kelias į Velykas veda per Golgotą. Iškalbinga, kaip, kalbėdamas apie Nukryžiuotąjį, Paulius vartoja atliktinį dalyvį ( participio perfetto) ( estauroménos: 1, 23; 2, 2; Gal 3, 1), norėdamas parodyti, jog Kristus, nors jau ir pašlovintas, vis dar tebėra ir nukryžiuotasis. Tad akivaizdu: Dievas galutinai apsireiškia Kristaus kryžiaus papiktinimu pasirodydamas kaip malonės Dievas, pirmenybę teikiantis silpniesiems, nusidėjėliams ir toli esantiesiems. Jis yra ir veikia ten, kur jo neįmanoma įsivaizduoti,- mirti ant kryžiaus pasmerktame Jėzuje iš Nazareto.
c) Išganymas apreiškiamas ir juo gyvenama Bažnyčioje, Kristaus Kūne
94. Pamatinė ir nepakartojama darna tarp įvairovės ir vienybės krikščionių bendruomenėje paskatino Paulių pasitelkti „kūno" metaforą Kristaus Bažnyčios slėpiniui pagilinti. Toks požiūrius Naujajame Testamente būdingas tik Pauliui ( 1 Kor 12, 12-27; Rom 12, 4-5). Jis itin plėtojamas Laiške kolosiečiams (1, 18. 22. 24; 2, 9-19) ir Laiške efeziečiams (2, 15-16; 4, 4. 12-16; 5, 28-23), daugelio egzegetų priskiriamiems vėlesnei „Pauliaus mokyklai".

Šia ištara mokoma, jog „visi buvome pakrikštyti vienoje Dvasioje, kad sudarytume vieną Kūną" ( 1 Kor 12, 13). Tarsi iš anksto rengdamas šios metaforos vartojimui, Paulius pabrėžė pirminį tokios vienybės šaltinį: „Esama skirtingų malonės dovanų, tačiau ta pati Dvasia. Esama skirtingų tarnysčių, tačiau tas pats Viešpats. Ir esama skirtingų darbų, tačiau tas pats Dievas, kuris visa veikia visur kur" ( 1 Kor 12, 4-6). Taip pabrėžiama, kad skirtumai, harmonizuoti Bažnyčios vienybėje, atspindi pradinę dieviškąją vienybę, kurioje šaknijasi. Šitai taip pat įgalina suprasti brangų baigiamąjį palaiminimą 2 Kor 13, 13: „Viešpaties Jėzaus Kristaus malonė, Dievo meilė ir Šventosios Dvasios bendrystė tebūna su jumis visais!" Šis Pauliaus palinkėjimas pradedamas ne Dievu Tėvu, bet Jėzumi Kristumi, nes tik jis įvedė mus į Trejybės slėpinį ( Rom 8, 39). Galiausiai pabrėžtina ir Šventosios Dvasios užduotis kurti bendrystę, nes jai tenka amžių tėkmėje įgyvendinti išganymo darbą: „Šitaip per Jėzų Kristų pagonims atiteko Abraomo palaiminimas, ir mes tikėjimu gavome pažadėtąją Dvasią" ( Gal 3, 14). Tad visi girdomi ta pačia Dvasia ( 1 Kor 12, 13) ir sudaro brolišką bendruomenę, įvairią, bet vieningą. Neįkainojama tokios vienybės, įveikusios net seną skirtumą „tarp žydo ir graiko" ( Rom 10, 12; 1 Kor 1, 24; 12, 13; Gal 3, 28), dovana įpareigoja pradėti gyventi „atnaujintą gyvenimą" ( Rom 6, 4) tarnaujant „atnaujinta Dvasia" ( Rom 7, 6) taip, kad: „kas yra Kristuje, tas yra naujas kūrinys. Kas buvo sena - praėjo, štai atsirado nauja" ( 2 Kor 5, 17).
d) Išganymo pilnatvė yra prisikėlimas su Kristumi
95. Vienybė su Kristumi, kuria Kristaus Kūne, Bažnyčioje, gyvenama drauge su kitais tikinčiaisiais, neapsiriboja žemiškuoju gyvenimu; priešingai, Paulius sako: „Ir jei vien dėl šio gyvenimo dėjome savo viltis į Kristų, tai mes labiausiai apgailėtini iš visų žmonių" ( 1 Kor 15, 19). Ilgiausiame iš visų jo laiškų skyriuje ( 1 Kor 15, 1-58) jis mėgina pagrįsti ir paaiškinti iš Kristaus prisikėlimo kylantį krikščionių prisikėlimą. Ryžtingai tvirtina: „Kristus tikrai yra prikeltas iš numirusių kaip užmigusiųjų pirmgimis" ( 1 Kor 15, 20. 22). Tikėjimas prisikėlimu su Kristumi, amžinąja bendryste su juo ir Tėvu yra Pauliaus skelbimo pamatas ir horizontas. Jis giliai paveikia dabartinį žemiškąjį gyvenimą, suteikia jėgų pakelti sunkumus bei kančias žinant, kad „triūsas ne veltui Viešpatyje" ( 1 Kor 15, 58). Savo seniausiame laiške Paulius aiškina tesalonikiečiams: „Dievas ir tuos, kurie užmigo susivieniję su Jėzumi, atsives kartu su juo" ( 1 Tes 4, 14); ir: „kad <...> nenusimintumėte kaip tie, kurie neturi vilties" (1 Tes 4, 13).

3.5. Apreiškimas Jonui
a) Įžanga: ypatinga ir įtaigi apreikštoji tiesa
96. Apreikštoji tiesa Apreiškime Jonui vadinama „Jėzaus Kristaus Apreiškimu, kurį Dievas jam davė" ( Apr 1, 1). Knygoje ši apreikštoji tiesa, Tėvo dovanota Jėzui Kristui, laipsniškai patikslinama kaip kūrybinė ir išganomoji iniciatyva, planas, kuris, gimęs Dievo viduje, vėliau įgyvendinamas Dievo išorėje žmogaus lygmeniu. Planą įgyvendina pats Dievas, Jėzus Kristus, įkvėptasis Dievo Žodis. Galima nurodyti šio kūrybinio išganomojo plano objektą: tai - DievoKaralystė, kuri, sugalvota Dievo, aprėpia visą sukurtąją visatą ir žmogaus istorijoje plėtojama per Kristų bei krikščionis, kol skatinama bei palaikoma Dievo žodžio pasieks savo eschatologinę viršūnę - Naująją Jeruzalę (plg. Apr 21, 1-22, 5).

Dievo Karalystės plėtojimasis istorijoje vyksta dialektiškai: egzistuoja radikali priešprieša, virstanti įnirtinga kova tarp „Kristaus sistemos", apimančios Jėzų Kristų bei jo sekėjus, ir blogio „žemiškosios sistemos", įkvėptos ir palaikomos demono, kuris siekia įgyvendinti Dievo Karalystei priešingą savo karalystę. Kova galop baigsis galutiniu visų blogio veikėjų pranykimu ir visišku Dievo Karalystės įsigalėjimu „naujo dangaus ir naujos žemės" ( Apr 21, 1) galutinėje aplinkoje, kai balsas nuo Dievo Karalystės sosto iškilmingai paskelbs: „Štai Dievo padangtė tarp žmonių. Jis apsigyvens pas juos, ir jie bus jo tauta, o pats Dievas bus su jais. Jis nušluostys kiekvieną ašarą nuo jų akių; ir nebebus mirties, nebebus liūdesio nei aimanos, nei sielvarto, nes kas buvo pirmiau, tas praėjo" ( Apr 21, 3-4). Tai gražiausias įgyvendintos Dievo Karalystės nusakymas.

Tačiau Apreiškimo Jonui autorius puikiai supranta, koks bendrai yra konkretus žmogus ir su kokiais milžiniškais sunkumais krikščionis susiduria priešiškų „žemiškosios sistemos" iniciatyvų akivaizdoje. Tai jį verčia pabrėžti, kad Dievo Karalystė tikrai bus įgyvendinta. Karalystė bus įgyvendinta žemėje, žmogaus zonoje, ligi galo pilnatviškai, kaip numatyta aukščiausiame Dievo lygmenyje.

Tad priešais akis turime ir Dievo Karalystės turinio visumą, ir tai, kaip ji konkrečiai formuojasi. Abu aspektai, sujungti į visumą, vienas kitą papildo ir teikia įtikinamą bei vieningą Dievo Karalystės bei jos tapsmo vaizdą. Šią Apreiškimui Jonui būdingą apreikštąją tiesą dabar panagrinėsime išsamiau.
b) Dievo Karalystė įgyvendinama pagal kūrybinį išganomąjį planą
97. Pirmus Karalystės daigus jau knygos pradžioje atskleidžia iškalbinga scena: kreipdamasis į nukryžiuotą ir prisikėlusį Jėzų Kristų, kuris laikomas čia ir dabar esamu bei artimu, liturginis susirinkimas susijaudinęs dėkoja už gautąsias dovanas: „Tam, kuris mus myli ir nuplovė savo krauju mūsų nuodėmes, ir padarė iš mūsų karaliją bei kunigus savo Dievui ir Tėvui, - jam šlovė ir galybė per amžių amžius! Amen" (1, 5-6). Mylimas Jėzaus Kristaus krikščionis suvokia, kad per Kristų ir Jame jis tampa Dievo Karalyste. Ta Karalystė plėtojasi ir formuojasi, yra ne užbaigta, bet pradėta: tarp krikščionio ir Jėzaus Kristaus egzistuoja abipusė meilės priklausomybė, lydima krikščionio kunigiškosios atsakomybės, darančios jį tarpininku tarp Dievo, Kristaus ir žmogiškosios tikrovės.

Tačiau pirma liturginio susirinkimo šitokio pareiškimo minima priešinga karalystė. Teikdamas trejybinį palaiminimą susirinkimui, Jonas priduria: „... ir nuo Jėzaus Kristaus, ištikimojo liudytojo, mirusiųjų pirmgimio, žemės karalių valdovo". Greta Dievo ir Kristaus Karalystės išnyra priešiška karalystė: „žemės valdovai" Apreiškime Jonui (plg. Apr 6, 15; 17, 2; 18, 3. 9; 19, 19) žymi Dievo Karalystei priešiškus galios centrus, būdingus „žemiškajai sistemai". Tarp krikščionių, priklausančių Dievo Karalystei, ir blogio karalystės kyla susipriešinimas, paskatinsiantis krikščionis kaip Kristaus kunigus jungtis prie Kristaus Avinėlio pergalingo priešinimosi (plg. Apr 5, 6-10).

Kristaus ir jam priklausančiųjų karšta abipusė meilė rutuliojasi lygiagrečiai su jų bendradarbiavimu siekiant nugalėti blogį ir maksimaliai įgyvendinti gėrį, įgalinsiantį krikščionis savo meilėje Jėzui Kristui pereiti nuo sužadėtuvių prie sutuoktuvių. Pereidamas iš konflikto tarp „Kristaus sistemos" ir „žemiškosios sistemos" lygmens į galutinės atbaigos lygmenį, autorius, kupinas didelio džiaugsmo, regi visišką Dievo Karalystės įgyvendinimą ir girdi dangišką balsą, tariantį: „Dabar atėjo mūsų Dievo išganymas, galybė, Karalystė ir jo Mesijo valdžia" ( Apr 12, 10). Puikiai pažindamas triuškinantį blogio spaudimą - apie tai kalbės vėliau, - Apreiškimo Jonui autorius tvirtai įsitikinęs tokia teigiama istorijos pabaiga. Mintis apie įgyvendintą Dievo Karalystę jį taip sujaudina, kad vienoje iš gražiausių knygos doksologijų (plg. 19, 1-9) karštai prabylama: „Aleliuja! Užviešpatavo mūsų Viešpats Dievas, Visagalis. Džiūgaukime ir linksminkimės, ir duokime jam garbę! Nes prisiartino Avinėlio vestuvės ir jo nuotaka pasirengusi. Jai buvo duota apsivilkti spindinčia, tyra drobe; o ta drobė - tai šventųjų teisūs darbais" ( Apr 19, 6-8). Apsivilkę bendradarbiavimo su Kristumi „teisiais darbais", krikščionys laikomi sužadėtine, kuri ruošia savo vestuvių drabužį. „Avinėlio vestuvės" įvyks tada, kai bendromis Jėzaus Kristaus ir jam priklausančiųjų pastangomis bus pašalintas visas pasaulio blogis, visi piktadariaisunaikinti ir visiems perteikta Kristaus naujybė. Krikščionys, parengti Dievo palytėjimo, mylės Jėzų Kristų taip, kaip Jėzus Kristus juos mylėjo ir myli. „Sužadėtinė" taps „nuotaka".
c) Tiesos pagilinimas „tiesakalbiškumu"
98. Apreiškimo Jonui didžioji apreikštoji tiesa apie Dievo Karalystę pagilinama dešimtkart pasitaikančiu žodžiu „teisus". Juo, susijusiu su Dievo Karalystės apreikštąja tiesa, išryškinamas ir pabrėžiamas artimas ryšys tarp plano Dievo viduje ir jo įgyvendinimo Dievo išorėje, konkrečioje žmogaus istorijoje. Iš to kyla krikščionio kelyje viltis. Nepaisant blogio skausmingo spaudimo, mūsų Dievo „Karalystė ir jo Mesijo valdžia" ( Apr 12, 10) toli gražu nėra išsisklaidantis sapnas, bet pasirodys visa savo tikrove.
Dievo Tėvo tiesakalbiškumas
Dievo Tėvo atžvilgiu sąvoka „teisus" pavartojama keturis kartus. Pirmą kartą ji taikoma jam kaip asmeniui. Kankiniai, jau turintys tiesioginį ryšį su Dievu, konstatuoja nenykstantį blogio buvimą pasaulyje ir susijaudinę ryžtingai kreipiasi į Dievą didžiu balsu: „Kaip ilgai, šventasis ir tiesakalbis Valdove, neteisi ir nekeršysi už mūsų kraują žemės gyventojams?!" ( Apr 6, 10). Dievą tiesiogiai regintys kankiniai mato jo absoliučią visagalybę, dėl to jis yra visko „suverenas"; mato, kad Dievas yra „šventas" ir, kaip toks, iš pagrindų priešingas blogiui bei nenumaldomai trokšta jį pašalinti; mato, kad Dievas yra „tiesakalbis", kad tarp to, kas jis yra, kaip toks, ir jo darbų istorijoje egzistuoja absoliuti darna, ir sutrikę klausia, kaip ilgai jis dar dels. Dievas nuramindamas atsako: jis tikrai nugalės blogį, tačiau tai įgyvendins laipsniškai pagal savo planą. Tuo metu kankiniai iškart tampa tiesioginiais Kristaus prisikėlimo dalininkais - tai simbolizuoja jiems dovanojamas „baltas drabužis" ( Apr 6, 11).

Šitai patvirtinama ir paaiškinama sąvoką „tiesakalbis" taikant veiksmams, kuriais Dievas savo planą įgyvendina istorijoje. Tai - „keliai" (plg. Apr 15, 3) ir įvertinamieji „nuosprendžiai" (plg. Apr 16, 7; 19, 2), kuriais Dievas susiejamas su žmogaus tapsmu ir kuriais, kaip „tiesakalbiškais" [teisingais], aukščiausiu mastu garantuojamas atitikimas tarp Dievo, kaip tokio, ir jo veiksmų.
Kristui būdingas tiesakalbiškumas
99. Kai dovana, kalbant apie Dievo Karalystės planą, iš Jėzaus Kristaus atitenka žmonėms, triskart pasitaiko žodis „tiesakalbis" ( Apr 3, 7. 14; 19, 9), įgalinantis geriau suprasti pačią Karalystę ir jos tapsmą.
Įkvėptųjų ir įkvepiančiųjų žodžių tikrumas
100. Pirmoje iš trijų vietų, kur „tikrumas" taikomas žodžiams ( Apr 19, 9), aiškindamas angelas sako Jonui: „Šie žodžiai yra tikri Dievo žodžiai!" Visi Apreiškimo Jonui žodžiai iš esmės yra Dievo žodžiai; jie pereina Jėzui Kristui, gyvajam Dievo Žodžiui, ir jame sutankėja; iš Jėzaus Kristaus per Šventąją Dvasią jie spinduliuojami žmonėms ir juos pasieka. Tie žodžiai vadinami „tikrais", nes geba perteikti bei dovanoti žmogui visus Dievo ir Kristaus turimus lobius.

Pasiekę savo eschatologinį tikslą, Apreiškime Jonui pateikiami Dievo žodžiai gali būti laikomi „įvykdytais". Tai iškilmingai patvirtinama Dievo, kuris toks artimas žmogaus istorijai, kad tarsi sutampa su jos pradžia ir pabaiga. Dievo žodžiai, „tapdami", yra laikotarpyje tarp „alfos" ir „omegos", „pradžios" ir „atbaigos", dinamiškai plėtodamiesi bei spinduliuodami savo kristologinį turinį. Ir per tuos tampančius žodžius Dievas visa daro „nauja".

Taip ratas užsidaro. Visa išeina iš Dievo Tėvo ir pereina Jėzui Kristui, gyvajam Tėvo Žodžiui. Jėzus Kristus, gyvasis Žodis, tampa pasiųstu ir dovanotu žodžiu, t. y. žodžiu, kuris turinio pažiūriu išeina iš jo paties, pasiekia žmones ir įdiegia jiems naują gyvenimą. Iš kristologinio lygmens, kuris formuojasi bei plėtojasi žmonėse, laipsniškai vesdamas juos į nenusakomą vienybę su Jėzumi Kristumi, gyvuoju Žodžiu, pasiekiamas dangiškasis Tėvas.

4. Pabaiga

101. Šventojo Rašto skaitytojui negali nepadaryti įspūdžio tai, kad literatūrine forma ir sąsaja su istorija tokie skirtingi tekstai priklauso vienam kanonui ir perteikia tą pačią tiesą, pilnatviškai išreikštą Kristaus asmeniu.
a) Senojo Testamento literatūrinės ir teologinės ištaros
Senojo Testamento įvairių literatūrinių tekstų studijos atskleidė nepaprastą Dievo reiškimosi istorijoje įvairovę. Raštai liudija, kad Dievas panoro bendrauti su žmonija per įvairius tarpininkus.

- Pats sukūrimo darbas atspindi Dievo norą būti Dievu „žmogui": Dievas imasi iniciatyvos reikštis kuriamuoju darbu, kuris bibliniame pasakojime vadinamas „geru" ( Pr 1, 31); sykiu pabrėžiama, kad tas darbas išsyk susiduria su blogio klausimu ( Pr 3, 1-24).

- Pranašų raštijoje pranašų žodis laikomas įkvėptu (knygų įžangos, pasiuntimo, pranašavimo formulės). Pranašų pranašystėmis išreiškiami ir Dievo reikalavimai, apreikšti tautai istorijos vingiuose, ir Viešpaties ištikimybė nepaisant Izraelio kaltės.

- Išminties raštijoje atspindimi galimi konfliktai tarp tiesos siekiančių senovės kultūrų ir Izraeliui dovanoto ypatingo apreiškimo. Visoms išminties tradicijoms būdinga pateikti Izraelio išmintį kaip iškilią apreikštosios tiesos apraišką. Pirmiausia helenizmo epochoje Izraelio išmintis, susidūrusi su graikų filosofinėmis sistemomis, linksta siūlyti nuoseklią minties sistemą, pabrėžiančią Toros moralinę bei teologinę vertę ir siekiančią paskatinti širdį bei protą pritarti.

- Himnai, ypač psalmės, apima visus anksčiau minėtus matmenis: Psalmyne aukštinamas Dievas kaip Kūrėjas ir Gelbėtojas, kaip veikiantis istorijoje, Dievas kaip tiesos versmė, sykiu kviečiant tikinčiuosius ištikimam, teisiam ir teisingam gyvenimui.
b) Naujojo Testamento teologinės ištaros
102. Naujojo Testamento knygomis siekiama vesti skaitytoją į susitikimą su Kristumi, „Tėvo Apreiškėju", išganymo šaltiniu ir galutine tiesos apraiška. Tai daroma įvairiais būdais.

- Sinoptinėse evangelijose, kurių redaktoriai remiasi tiesioginiais istoriniais liudijimais, parodoma, kad Jėzus iš Nazareto „išpildė" visus Izraelio lūkesčius: jis yra Mesijas, Dievo Sūnus, išganymo tarpininkas. Pašventintas Dvasia, savo mirtimi ir prisikėlimu jis pradeda naują laiką - Dievo Karalystę.

- Jono evangelijoje parodoma, kad Kristus yra Dievo žodžio pilnatvė, Žodis, apreikštas mokiniams, gaunantiems pažadėtąją Dvasios dovaną.

- Pauliaus laiškai grįsti autoritetu apaštalo, kuris, remdamasis savo asmenine susitikimo su Kristumi patirtimi, skleidžia Evangeliją tarp pagonių ir, pasitelkdamas naują žodyną, siūlo Kristaus darbą savo meto kultūroms.

- Pasak Apreiškimo Jonui, Jėzus, kuriam dovanoti įkvėptieji žodžiai (plg. Apr 1, 1), yra didžiausia Tėvo dovana. Tarp Dievo trokštamos Karalystės plano ir jo įgyvendinimo žmogaus istorijoje per Kristų egzistuoja absoliuti atitiktis. Kai įkvėptieji žodžiai bus visi įgyvendinti, istorijoje sunaikinus įsikerojusį blogį ir įdiegus Kristaus įstabius darbus, Dievas, turėdamas priešais akis tuos žodžius, iškilmingai paskelbs: „Įvyko!" ( Apr 21, 6).
c) Kanoninės prieigos prie Rašto būtinybė ir būdas
103. Dogminėje konstitucijoje Dei Verbum (12) ir posinodiniame paraginime Verbum Domini (40-41) nurodoma, jog suvokti Rašto visą teologinę ir dvasinę prasmę įmanoma tik atsižvelgiant į visą Rašto kanoną. Bet kuri biblinė tradicija aiškintina savo kanoniniame kontekste, leidžiančiame įžvelgti diachroninius ir sinchroninius saitus su kanono visuma. Šitaip kanonine prieiga atskleidžiami ryšiai tarp Senojo Testamento ir Naujojo Testamento tradicijų.

Nepaisant anksčiau nusakytos įvairovės, Rašto kanonas susijęs su vienintele Tiesa - Kristumi, kurį apaštalų liudijimas pripažįsta esant Dievo Sūnumi, Tėvo Apreiškėju ir žmonių Išganytoju. Toks teiginys yra viso kanono viršūnė, į kurią „linksta", taip sakant, visi jį sudarantys dėmenys. Kitaip tariant, Rašto kanonas yra tinkamas kiekvienos jį sudarančios tradicijos aiškinimo kontekstas: įtraukta į kanoną, bet kuri dalinė tradicija įgyja naują kontekstą, atnaujinantį jos prasmę.

Kita vertus, Kristus galutinai ir nepranokstamai išreiškia apreikštąją tiesą, kuri laipsniškai atskleista rašytinėse tradicijose pirmosios Sandoros kontekste. Kristaus tiesa, pateikta Naujojo Testamento tradicijose, neperskiriamai susieja pirmų mokinių tiesioginį liudijimą su to liudijimo priėmimu Dvasioje pirmosiose krikščionių bendruomenėse.

Tad Rašto kanonas sykiu atveria prieigą prie dinamikos, kuria Dievas asmeniškai perteikia save žmonėms per pranašus, biblinius autorius ir galiausiai per Jėzų iš Nazareto, taip pat prie proceso, per kurį bendruomenė priima Dvasioje šį apreiškimą ir užrašo jo turinį.

TREČIA DALIS
DIEVO ŽODŽIO AIŠKINIMAS IR JO IŠŠŪKIAI

1. Įžanga

104. Antros dalies, kurioje aptartas biblinių raštų liudijimas apie tiesą, įžangoje aiškinome, kaip Dei Verbum suprantama biblinė tiesa, ir tai darėme pirmiausia komentuodami frazę: tiesa, „kurią Dievas panoro pateikti šventosiose knygose mūsų išganymui" (11). Sužinojome, kad tiesa, kurią norima perteikti Biblijoje, susijusi su pačiu Dievu ir jo išganymo planu žmonėms.

Dabar iš naujo nagrinėsime Šventojo Rašto tiesos klausimą, tačiau kitu požiūriu. Biblijoje aptinkame prieštaravimų, istorinių netikslumų, neįtikėtinų pasakojimų, o Senajame Testamente dar ir įsakų bei moralinių elgsenų, prieštaraujančių Jėzaus mokymui. Kokia yra tokių Biblijos tekstų tiesa? Aiškinant Dievo žodį, jie neabejotinai yra iššūkis.

Šį aspektą aptarsime išsamiau. Ir šiandien romano tiesa skiriasi nuo fizikos vadovėlio tiesos, lygiai taip pat egzistuoja skirtingi istorijos perteikimo būdai, tai ne visada būna objektyvi kronika; lyrinėje poezijoje išreiškiama kitkas nei epinėje poemoje, ir atvirkščiai. Tai galioja ir senovės Artimųjų Rytų bei helenistinio pasaulio raštijai. Biblijoje aptinkame įvairius to kultūrinio arealo literatūrinius žanrus - poeziją, pranašystes, pasakojimus, eschatologines ištaras, palyginimus, himnus, tikėjimo išpažinimus ir t. t. Kiekviename iš jų tiesa perteikiama savitu būdu.

Pr 1-11 pasakojime, tradicijose apie patriarchus bei Izraelio žemės užkariavimą, istorijose apie karalius ligi pat Makabėjų sukilimo neabejotinai esama istorinės tiesos, tačiau visa tuo nesiekiama pateikti Izraelio tautos istorinės kronikos. Išganymo istorijos pagrindinis veikėjas yra ne Izraelis, ne žmonės, bet Dievas. Bibliniai pasakojimai yra teologijos nuspalvinti pasakojimai. Jų tiesa - pasitelkiant kai kuriuos tekstus išryškinta ankstesnėje dalyje - iškristalizuojama iš pasakojamų faktų, bet pirmiausia iš autoriaus didaktinių, parenetinių ir teologinių tikslų - autoriaus, kuris tas senovines tradicijas surinko ar apdorojo raštininkų archyvų medžiagą, siekdamas perteikti pranašišką ar išminties įžvalgą ir savo kartai esminę žinią.

105. Kita vertus, jei tiesa, kad Dievas apsireiškia per „artimai tarpusavyje susijusius veiksmus ir žodžius" ( Dei Verbum, 2), tai be tam tikro istorinio branduolio „išganymo istorija" neegzistuoja. Be to, jei įkvėptumas aprėpia visą Senąjį ir Naująjį Testamentus „su visomis jų dalimis" (11), iš pasakojimo nevalia nieko atmesti. Egzegetas turi stengtis atrasti kiekvieno sakinio prasmę viso pasakojimo kontekste taikydamas įvairius metodus, pateiktus Popiežiškosios Biblijos komisijos dokumente „Biblijos aiškinimas Bažnyčioje" (plg. EB 1259-1560).

Net jei tekstus ir būtina diachroniškai studijuoti norint suvokti kokios nors pranašystės ar pirminio pasakojimo įvairius naujus aiškinimus, tikroji jų prasmė perteikiama galutine forma, priimta į Bažnyčios kanoną. Naujaip aiškinami seni tekstai taip pat gali įgyti alegorijos formą. Vadinasi, tam tikri pasakojimai ar tam tikros psalmės, kur kalbama apie priešų sunaikinimą ar neapykantą jiems, nors ir tolimi Naujojo Testamento dvasiai, net ir atsižvelgiant į apreiškimo Senajame Testamente netobulumą, kartai, kuriai jie buvo adresuoti, galėjo turėti parenetinę prasmę.

Akivaizdu, tokiais svarstymais visi sunkumai nepašalinami, tačiau sykiu ir nepaneigtina, kad konstitucijos Dei Verbum ištara apie tiesą „mūsų išganymui" (11) biblinė tiesa apribojama dieviškuoju apreiškimu, susijusiu su pačiu Dievu ir žmonijos išganymu. Be to, pabrėžiant literatūrinius žanrus, sunkiam egzegetų darbui atveriama platesnė erdvė. Šitai paliudys tolesni pavyzdžiai.

2. Pirmas iššūkis: istorinės problemos

106. Dabar panagrinėsime kelis problemiškus tekstus iš Senojo ir Naujojo Testamentų. Jie yra įvairaus pobūdžio, tačiau jų visų atžvilgiu, net jei ir savita forma bei dėl savitų priežasčių, kyla klausimas: kas iš to, kas pasakojama, iš tikrųjų nutiko? Kokiu mastu šiais tekstais galima ir norima paliudyti tai, kas realiai nutiko? Ką jais siekiama pasakyti? Kiekvieno teksto ypatinga problematika bus aptarta atitinkamame skyrelyje.

2.1. Abraomo ciklas (Pradžios knyga)

Didžiuma egzegetų mano, kad pasakojimų apie protėvius, Išėjimą, užkariavimą ir teisėjus galutinė redakcija atlikta po Babilono tremties, persų valdymo laikotarpiu. Abraomo ciklo pasakojimai, kuriuose šio protėvio istorija pasakojimais apie pažadą sujungiama su kitomis tradicijomis apie protėvius, yra vėlesni ir pranoksta pradinį, klano istorija apsiribojusį horizontą. Redagavimo istorija rodo, kad tokiu epizodu kaip Pr 15, esminiu Pauliaus mokymui apie nuteisinimą vien tikėjimu nepriklausomai nuo Mozės įstatymo darbų (plg. Rom 4), nenusakoma, kas tiksliai įvyko. Bet jei taip yra, ką tada galima pasakyti apie protėvio tikėjimo aktą ir Pauliaus argumentaciją, kuri, regis, netenka jai būtinos Rašto paspirties?

Pirmas dalykas, kurį galima pasakyti pasakojimų apie protėvius (Išėjimą ir užkariavimą) atžvilgu, yra tai, kad jie neatsirado iš nieko. Juk kiekviena tauta jaučia poreikį pažinti ir sau bei kitiems išreikšti savo kilmę geografinės vietos ir laiko požiūriu. Kaip ir aplinkinės tautos, V-IV a. pr. Kr. izraeliečiai ėmė įraštinti savo praeitį. Atsirado pasakojimų, įtraukusių senas tradicijas; jais siekta ne tik pasakyti, kad izraeliečiai turi daugiau ar mažiau turtingą praeitį, bet ir paaiškinti bei įvertinti tai remiantis savo tikėjimu.

107. Kas anuomet žinota apie Abraomą ir jo pirmtakus? Veikiausiai tai, kad jie buvo iš Mesopotamijos kilę piemenys, nomadai, keliavę iš vienos ganyklos į kitą pagal metų laikus, kritulius ir kertamų šalių svetingumą. Po tremties rašytojai, kurių apmąstymai rėmėsi deportacijos atmintimi bei jos reikšme jų bendruomenės tikėjimui, suvokė, kad tremties karta išgyveno tai, kas priminė protėvių patirtį: ji prarado savo žemę, politines ir religines (Šventykla) institucijas ir buvo priversta iškeliauti į svetimą kraštą bei ten gyventi vergovėje. Tokia dramatiška situacija vertė gyventi tikėjimu ir viltimi. Netekę to, kas sudaro tautos tapatybę, t. y. gimtosios žemės bei savo institucijų, tremtiniai turėjo išnykti, tačiau tikėjimas įgalino juos išgyventi kaip tautai. Tokia radikali patirtis maitino jų maldą ir sąlygojo naują patirties perskaitymą.

Kai rašo apie dieviškuosius pažadus ir tikėjimo kupiną protėvio Abraomo atsaką ( Pr 15, 1-6), biblinis pasakotojas ar pasakotojai tikrai nenurodo į faktus, kurie būtų absoliučiai patikimai perteikti šimtmečių tėkmėje. Veikiau jų pačių tikėjimo patirtis leido jiems parašyti taip, kaip jie parašė, siekdami parodyti anų įvykių pasaulinę reikšmę ir pakviesti savo tėvynainius tikėti galingu ir ištikimu Dievu, įgalinusiu juos pačius bei jų pirmtakus ištverti dažnai dramatiškus istorijos laikotarpius. Labiau už konkrečius faktus rūpi jų aiškinimas, prasmė, išnyranti juos šiandien skaitant. Juk kelis amžius trukusio istorinio laikotarpio reikšmę galima ilgainiui suvokti bei perteikti tik teologinio pasakojimo ar poetinio himno forma. Karštai tikėdami į Dievą, bibliniai autoriai apmąstė savo tautos išgyvenimą ilgus šimtmečius, nepaisant gausybės moralinių pavojų bei sukrečiančių nelaimų, ir Dievo bei tikėjimo į jį vaidmenį tokiam išgyvenimui; iš to jie galėjo padaryti išvadą, kad taip turėjo būti ir jų istorijos pradžioje. Tad Pr 15 privalu skaityti ne kaip kroniką, bet kaip Dievo panorėtą norminę elgseną - kaip normą, kuria bibliniai autoriai radikaliai gyveno ir šitaip galėjo ją perteikti savo kartai ir ateičiai.

Vienu žodžiu, norint įvertinti senovinius biblinius pasakojimus, būtina skaityti juos taip, kaip jie buvo parašyti ir kaip juos skaitė pats Paulius: „Visa tai jiems [izraeliečiams] nutiko kaip pavyzdys, ir buvo užrašyta įspėti mums, kurie gyvename amžių pabaigoje" ( 1 Kor 10, 11).

2.2. Jūros perėjimas (Iš 14)

108. Pasakojimas apie izraelitų perėjimą per jūrą yra esminė Velyknakčio krikščioniškajam šventimui nustatytų skaitinių dalis. Šis pasakojimas remiasi seniausia tradicija, kuria atmenamas tautos išlaisvinimas iš vergijos. Tokia sakytinė tradicija įraštinta tapo daugybės „naujų perskaitymų" objektu ir galop buvo įtraukta į Išėjimo knygą ir į Torą. Šiame kontekste Izraelio išlaisvinimas pateikiamas kaip naujas sukūrimas. Kaip Dievas sukūrė pasaulį atskirdamas vandenis nuo sausos žemės, lygiai taip jis „sukūrė" Izraelio tautą praskindamas jai kelią per jūrą į sausą žemę. Tad pasakojime sena pasakojamoji tradicija artimai sujungiama su sukūrimo teologija grįstu teologiniu aiškinimu.

2.3. Tobito ir Jonos knyga

109. Tobito knyga priklauso ne hebrajiškajai, bet graikiškajai Biblijai; tarp Senojo Testamento istorinių knygų ji buvo įtraukta Tridento Susirinkimo dekretu dėl kanono (D-S 1502). Jonos knyga, priešingai, yra tarp hebrajiškosios Biblijos Dvylikos pranašų (vadinamų „Mažaisiais pranašais"). Abiejose knygose pasakojama apie įvykius, galinčius kelti klausimą, ar jie tikrai nutiko.

2.3.1. Tobito knyga

Tos pačios moters septynių sutuoktinių mirtis iki jiems sueinant kaip vyrui ir žmonai (3, 8-17) yra toks neįtikėtinas dalykas, kad jau vien tai rodo, jog pasakojimas yra literatūrinė fikcija. Šitai paaiškina ir gausius anachronizmus: juk pagrindinis veikėjas pristatomas kaip vienas iš į Ninevę deportuotų izraeliečių ir sykiu kaip tas, kuris laikosi Pakartoto Įstatymo (1, 1-22); jis taip pat „pranašauja" Ninevės sugriovimą, Judėjos ir Samarijos nuniokojimą, šventyklos sudeginimą ir atstatymą (14, 4-5).

Vadinasi, priešais mus - didaktinio bei ugdomojo pobūdžio religinė liaudies sakmė, priklausanti išminties tradicijos aplinkai. Literatūrinė sąranga remiasi žinoma - paralelizmo tarp Tobito ir Saros sudvigubinta - schema: teisusis, ištiktas bėdos, meldžiasi Viešpačiui ir tas jį išgelbėja.

Demono Asmodėjaus įsikišimas kyla iš biblinės tradicijos, mokančios, kad mūsų pasaulyje veikia ir dideles nelaimes sukelia šėtonas ir jo angelai. Šitai leidžia šį kūrinį priskirti literatūriniam žanrui pasakojimų, kuriuose veikia žmogiški ir antžmogiški pagrindiniai veikėjai. Skirtingai nei daugelyje kitų panašaus pobūdžio pasakojimų, Tobito knygoje demono įsikišimas nusakomas labai santūriai. Demonas Asmodėjus - išgalvotas personažas, tačiau neišgalvotas yra velnio gebėjimas kenkti žmogui, ypač tada, kai jis stengiasi gyventi ištikimybe Dievui. Atitinkamai angelas Rafaelis irgi yra išgalvotas literatūrinis personažas, tačiau, anot Bažnyčios pripažintų pasikartojančių bei primygtinių biblinių tradicijų, neišgalvotas yra tokių būtybių kaip jis gebėjimas ateiti į pagalbą tiems, kurie šaukiasi Viešpaties vardo.

Tobito knyga yra manifestas, kuriuo siekiama pagirti judaizmo tradicinio pamaldumo praktikas - maldą, pasninką ir išmaldą (12, 8-9), taip pat gailestingumo darbus, ypač mirusiųjų palaidojimą (12, 13) ir palaiminimo bei padėkos maldą, kuria skelbiami šlovingi Dievo darbai (13, 1-18). Ypatingas knygos aspektas yra santuokinio gyvenimo ir palaikymo pavojuose pašventinamosios maldos akcentavimas (8, 4-9).

2.3.2. Jonos knyga

Tačiau pasakojime esama ne tik smulkmenų, bet ir struktūrinių elementų, kurių negalime laikyti istoriniais įvykiais. Jie verčia tekstą traktuoti kaip išgalvotą kompoziciją, kupiną gilaus teologinio turinio.

Kai kurias neįtikimas smulkmenas - pavyzdžiui, tai, kad Ninevė buvo didžiulis miestas, kuriam pereiti prireikdavo trijų dienų (3, 3), - galima laikyti hiperbolizacija; tarp struktūrinių elementų neįtikima yra Joną prarijusi žuvis, pralaikiusi jį savo pilve tris dienas bei tris naktis ir tada išspjovusi (2, 1.11), ir ištara apie vieningą Ninevės atsivertimą (3, 5-10), apie kurį asirų dokumentuose apskritai niekur neužsimenama.

2.4. Vaikystės evangelijos

111. Tik Matas (1-2) ir Lukas (1, 5-2, 52) savo kūrinių pradžioje pateikia vadinamąją „vaikystės evangeliją", kurioje pavaizduoja Jėzaus kilmę ir jo gyvenimo pradžią. Nors abu pasakojimai labai skiriasi, juose sykiu esama nepaprastų, stebuklingų įvykių, kaip antai Jėzaus mergeliškas pradėjimas. Tai verčia kelti klausimą dėl tokių pasakojimų istoriškumo. Išdėstysime abiejų pasakojimų skirtumus bei bendrybes ir pamėginsime nustatyti abiejų tekstų žinią.
a) Skirtumai
Matas pradžioje pateikia genealogiją (1, 1-17), labai besiskiriančią nuo tos, kurią Lukas pateikia po Jėzaus krikšto ( Lk 3, 23-38). Apie Jėzaus pradėjimą Šventoji Dvasia paskelbia Juozapui (1, 18-25). Jėzus - gimęs Judėjos Betliejuje (2, 1), Juozapo ir Marijos gimtinėje, - aplankomas ir pagarbinamas išminčių, kuriuos atvedė žvaigždė ir kurie nesuvokė mirtino pavojaus, keliamo karaliaus Erodo (2, 1-11). Įspėti sapne, jie namo grįžta kitu keliu (2, 12). Pamokytas Viešpaties angelo per sapną, pirma kūdikių žudynių Betliejuje (2, 16-18) Juozapas su kūdikiu ir jo motina pabėga į Egiptą (2, 13-15). Mirus Erodui, Juozapas, Marija ir kūdikis grįžta į tėvynę ir apsigyvena Nazarete, kur Jėzus auga (2, 19-23).

Lk 1, 5-2, 52 pasakojime skirtingas elementas yra Jonas Krikštytojas ir paraleliniai pasakojimai apie Joną ir Jėzų; jie susiję su pranešimu apie jų gimimą (1, 5-25. 26-38), gimimu, apipjaustymu ir vardo suteikimu (1, 57-79; 2, 1-21). Marija ir Juozapas gyvena Nazarete (1, 26) ir į Betliejų leidžiasi dėl Kvirino surašymo (2, 1-5). Jėzus gimsta Betliejuje (2, 6-7) ir yra aplankomas piemenų, kuriems Viešpaties angelas paskelbė apie jo gimimą (2, 8-20). Laikantis įstatymo nuostatų, kūdikis paaukojamas Viešpačiui Jeruzalės šventykloje ir priimamas Simeono bei Onos (2, 22-40). Dvylikametis Jėzus vėl atsiduria šventykloje (2, 41-52).

Nė vieno Mato pasakojimo nėra Luko evangelijoje ir, priešingai. Abu pasakojimai taip pat smarkiai skiriasi. Pasak Mato, Marija ir Juozapas iki gimstant Jėzui gyveno Betliejuje ir tik po bėgimo į Egiptą bei ypatingo nurodymo atvyko į Nazaretą. Pasak Luko, Marija ir Juozapas gyveno Nazarete, į Betliejų juos atvedė surašymas, ir iš Egipto jie sugrįžo į Nazaretą. Tokius skirtumus sunku suderinti. Kita vertus, jie rodo abiejų evangelistų nepriklausomybę vienas nuo kito. Juo reikšmingesnės tada tampa bendrybės.
b) Bendrybės c) Žinia
113. Mato ir Luko vaikystės pasakojimai įvesdina į jų evangelijas ir parodo, jog tam, kas pasireiškė Jėzaus gyvenime ir veikloje, pagrindas buvo padėtas jų ištakose. Įvairiais pasakojimais ir Jėzui suteikiamais titulais tose evangelijose aikštėn iškeliamas Jėzaus ryšys su Dievu, jo kaip Išganytojo užduotis, jo visuotinis vaidmuo, skausmingas likimas, jo šaknijimasis Dievo santykio su savo tauta istorijoje.

Matas pateikia Jėzų kaip Dievo Sūnų (2, 15), kuriame yra Dievas ir kurio vardas „Emanuelis", „Dievas su mumis" (1, 23). Dėl Jėzaus vardo nusprendžia Dievas; šiuo vardu išreiškiama jo išganomosios užduoties programa: „išgelbės savo tautą iš nuodėmių" (1, 21). Jėzus yra Mesijas iš Dovydo namų (1, 1. 16. 17. 18; 2, 4), „kuris ganys mano tautą - Izraelį (2, 6; plg. Mch 5, 1), paskutinis ir galutinis karalius, Dievo duodamas savo tautai. Išminčių atėjimas rodo, kad Jėzaus misija neapsiriboja Izraeliu: ji skirta visoms tautoms (2, 1-12). Mirtina grėsmė, keliama tos epochos karaliaus (2, 1-18) ir jo įpėdinio (2, 22), leidžia nujausti Jėzaus kančią ir mirtį. Visame pasakojime juntamas Jėzaus šaknijimasis Izraelio tautoje koncentruotai perteikiamas genealogija (1, 1-17) ir keturiomis išsipildymo citatomis (1, 22-23; 2, 15. 17-18. 23; plg. 2, 6).

Luko evangelijoje, nors ištaros bei akcentai skiriasi, aptinkama panašių teiginių. Jėzus vadinamas „Dievo Sūnumi" (1, 35; plg. 1, 32), o šventykloje jo pirmi žodžiai, vieninteliai užrašyti evangeliniame pasakojime apie vaikystę, yra: „Man reikia būti savo Tėvo reikaluose" (2, 49). Skelbdamas piemenims apie jo gimimą, angelas pareiškia: „Šiandien Dovydo mieste jums gimė Išganytojas" (2, 11). Su „Viešpaties Mesiju" (2, 26) atėjo „išgelbėjimas" (2, 30), „Jeruzalės išvadavimas" (2, 38). Pabrėžiamas Jėzaus ryšys su Dovydu (1, 26. 29; 2, 4. 11); toks akcentavimas vainikuojamas angelo ištara: „Jisai bus didis ir vadinsis Aukščiausiojo Sūnus. Viešpats Dievas duos jam jo tėvo Dovydo sostą; jis viešpataus Jokūbo namuose per amžius, ir jo viešpatavimui nebus galo" (1, 32-33). Simeonas pabrėžia Jėzaus atėjimo visuotinę reikšmę: išganymas, ateinantis Jėzuje, yra prirengtas „visų tautų akivaizdoje" (2, 31), o Jėzus yra „šviesa pagonims apšviesti" (2, 32). Simeonas, kalbėdamas apie „prieštaravimo ženklą" (2, 34), taip pat akcentuoja Jėzaus misijos sunkumus. Tai, kas pasakojama, vyksta Izraelio tautos religinėje aplinkoje: pradedama paaukojimu šventykloje (1, 5-22) ir užbaigiama piligrimine kelione į šventyklą (2, 41-50), ištikimai laikantis Viešpaties Įstatymo (2, 21-28).

114. Abu evangelistai mini Jėzaus mergeliškąjį pradėjimą Šventosios Dvasios galia ir Jėzaus gyvenimo pradžią priskiria išskirtinai Dievo veikimui be jokio žmogiškojo tėvo įsikišimo. Mt 1, 20-23 pranešimas apie Jėzaus gimimą susiejamas su jo išganomąja užduotimi: tasai, kuris išgelbės savo tautą iš nuodėmių ir sutaikins ją su Dievu, tasai, kuris yra „Dievas su mumis, yra dieviškos kilmės. Išgelbėtojas ir išgelbėjimas kyla vien iš Dievo, yra jo malonės dovana. Lk 1, 35 nurodomas Jėzaus mergeliškojo pradėjimo padarinys: „Tavo kūdikis bus šventas ir vadinamas Dievo Sūnumi." Jėzaus mergeliškuoju pradėjimu aikštėn iškyla jo ryšys su Dievu. Būdamas „šventas", jis visiškai priklauso Dievui, Dievas yra jo tėvas ir jo žmogiškosios egzistencijos požiūriu. Jėzaus mergeliškasis pradėjimas iš pagrindų reikšmingas ir jo ryšiui su Dievu, ir jo išganomajai užduočiai žmonių labui.

Turint priešais akis skirtumus ir bendrybes abiejų evangelistų pasakojimuose apie Jėzaus vaikystę, galima sakyti, kad išganomasis apreiškimas yra visa tai, kas pasakyta apie Jėzaus asmenį ir jo ryšį su Izraelio ir pasaulio istorija; tai - jo išganomojo darbo, apie kurį toliau pasakojama evangelijose, įžanga ir iliustracija. Skirtumai, kuriuos iš dalies įmanoma suderinti, susiję su dalykais, kurie Jėzaus, Dievo Sūnaus ir žmonių Išganytojo, abiejų evangelistų laikomo centrine figūra, atžvilgiu yra antraeiliai.

2.5. Pasakojimai apie stebuklus

115. Senajame ir Naujajame Testamentuose pasakojama apie nepaprastus įvykius, neatitinkančius to, kas paprastai nutinka, pranokstančius žmogaus gebėjimus ir priskiriamus ypatingam Dievo įsikišimui. Vadovaujantis moksline prieiga ir tam tikromis filosofinėmis sampratomis, jau seniai abejojama tokių pasakojimų istoriškumu. Anot šiuolaikinio mokslo, šiame pasaulyje visa vyksta pagal nekintamas taisykles, vadinamuosius „gamtos dėsnius". Tie dėsniai lemia viską ir nepalieka jokios vietos nepaprastiems įvykiams. Taip pat paplitusi filosofinė samprata, teigianti, kad Dievas, sukūręs pasaulį, nebesikiša į jo funkcionavimą, vykstantį pagal nekintamas taisykles. Kitaip tariant, tvirtinama, jog nepaprasti įvykiai, kurių priežastis būtų Dievas, yra negalimi; todėl pasakojimais, kuriuose kalbama apie tokius įvykius, istorinė tiesa neperteikiama.

Aptarsime Senojo ir Naujojo Testamentų pasakojimus apie stebuklus mėgindami nustatyti jų reikšmę jų literatūriniuose kontekstuose. Naujojo Testamento pasakojimais tęsiamos Izraelio tautos tradicijos ir parodoma, kad Dievo kuriamoji bei išganomoji galia savo pilnatvę pasiekia Jėzuje Kristuje.
a) Senojo Testamento pasakojimai
116. Senojo Testamento knygos yra persmelktos tikėjimo, kad Dievas viską sukūrė, nuolatos veikia pasaulyje ir palaiko visų dalykų egzistenciją bei gyvybę. Kupinas savo tikėjimo, Izraelis laiko kūriniją su visais jos stebuklais Dievo veikimo padariniu; ir paprasta tikrovė, ir nepaprasta tikrovė - visa yra ištisinis didžiulis stebuklas. Visa yra tikėjimo žinia, taikliai apibendrinta šiais psalmės žodžiais: „Tam, kuris daro nuostabiai didingus darbus, nes jo ištikima meilė amžina" (136, 4).
b) Jėzaus stebuklai
Jono evangelijoje nepaprasti Jėzaus veiksmai vadinami „ženklais": tad jie turi kreipti į kitą tikrovę. Apie pirmą nepaprastąjį veiksmą, vandens pavertimą vynu Kanoje, evangelistas sako: „Tokią ženklų pradžią Jėzus padarė Galilėjos Kanoje. Taip jis parodė savo šlovę, ir mokiniai įtikėjo" ( Jn 2, 11). Ženklų prasmė ir tikslas yra apreikšti Jėzaus šlovę, kurią sudaro jo ryšys su Dievu ir „šlovė Tėvo viengimio Sūnaus" ( Jn 1, 14) ir paskatinti įtikėti Jėzų. Dažnai ženklus lydi Jėzaus pamokymas, kuriuo parodomas jo išganingosios reikšmės savitas aspektas. Padaugindamas duoną (6, 1-58), Jėzaus apreiškia save kaip „gyvybės duoną" (6, 35. 48. 51); išgydydamas neregį - kaip „pasaulio šviesą" (9, 5; plg. 8, 12; 12, 46); prikeldamas Lozorių (11, 1-44) - kaip „prisikėlimą ir gyvenimą" (11, 25). Pirmojoje savo evangelijos pabaigoje Jonas pabrėžia Jėzaus ženklus ir tokiais žodžiais tiesiogiai kreipiasi į skaitytojus: „O šitie (ženklai) surašyti, kad tikėtumėte, jog Jėzus yra Mesijas, Dievo Sūnus, ir tikėdami turėtumėte gyvenimą per jo vardą" (20, 31). Mokiniai yra savo akimis regėję liudytojai, ir visi kiti priklauso nuo jų liudijimo. Paliudytais ir užrašytais ženklais siekiama paskatinti įtikėti Jėzų, ne miglotai, bet aiškiai ir apibrėžtai, ir, vadinasi, gyventi jo dovanotą gyvenimą.

Jėzaus nepaprastiems veiksmams įvardyti Jonas taip pat dažnai vartoja žodį „darbai". Šabo dieną išgydęs ligonį (5, 1-18), Jėzus aiškina (5, 19-47), kad jo veikimas priklauso nuo Dievo Tėvo veikimo: „Tie darbai, kuriuos man skyrė nuveikti Tėvas, - patys darbai, kuriuos aš darau, - liudija apie mane, kad mane yra siuntęs Tėvas" (5, 36; plg. 10, 25. 37-38; 12, 37-43). Žodžiu „darbai" pabrėžiama kita Jėzaus veiksmų ypatybė. Yra „ženklų" žmonėms ir yra darbų, atitinkančių Dievo Tėvo veikimą; todėl jie liudija, kad Jėzus siųstas Dievo Tėvo.

2.6. Pasakojimai apie Velykas

119. Specifinis sunkumas dėl velykinių pasakojimų istorinio tikrumo kyla todėl, kad jie labai skiriasi, juos sunku suderinti faktų lygmeniu.

Pats Jėzaus prisikėlimas neaprašytas nė viename Naujojo Testamento tekste: jis paslėptas nuo žmogaus akių ir išskirtinai priklauso Dievo slėpiniui. Pasakojimai apie Velykas, kur pasakojama, kas nutiko po prisikėlimo, yra dviejų rūšių: tai kelių moterų apsilankymas prie Jėzaus kapo ir įvairūs prisikėlusio Viešpaties pasirodymai (taip pat plg. 1 Kor 15, 3-8), kai jis savo išrinktiems liudytojams pasirodo kaip gyvas. Apsilankymas prie kapo yra vienintelis Velykų įvykis, panašiai, nepaisant visų skirtingų smulkmenų, pasakojamas visose keturiose evangelijose.
a) Žemės drebėjimas
Tad, galimas daiktas, kad šį „literatūrinį motyvą" Matas čia ir panaudoja. Minėdamas žemės drebėjimą, jis trokšta pabrėžti, kad Jėzaus mirtis ir prisikėlimas yra ne įprastiniai, bet „sukrečiantys" įvykiai, kuriais Dievas įgyvendina žmonių giminės išganymą. Ypatinga dieviškojo veikimo reikšmė paimtina iš Evangelijos konteksto: Jėzaus mirtimi atbaigiamas nuodėmių atleidimas ir sutaikinimas su Dievu (plg. Mt 20, 28; 26, 28), o savo prisikėlimu Jėzus nugali mirtį, įžengia į Dievo Tėvo gyvenimą ir įgyja galią viskam (plg. 28, 18-20). Tad evangelistas kalba ne apie žemės drebėjimą, kurio stiprumą būtų galima išmatuoti pagal tam tikrą skalę, bet nori atkreipti skaitytojų dėmesį į Dievą bei išryškinti Jėzaus mirties ir prisikėlimo svarbiausią dalyką - jo ryšį su Dievo išganomąja galia.
b) Moterų elgesys
121. Panašus atvejis yra Mk 16, 8, kur aprašoma moterų reakcija į Velykų žinią - baimė ir bėgomis pasišalinimas nuo kapo: „Jos išėjo ir skubiai nubėgo nuo kapo, nes jas buvo pagavęs drebulys ir sąmyšis. Persigandusios jos niekam nieko nesakė." Kiti evangelistai apie tokį elgesį nepraneša. Kaip žemės drebėjimas yra vienas iš Dievo galybės apraišką lydinčių reiškinių, lygiai taip baimė yra įprastinė žmonių reakcija į tokią apraišką. Morkaus evangelijai būdinga per dalyvių reakciją išreikšti įvykių, kuriuose jie dalyvavo, prigimtį bei pobūdį (plg. 1, 22. 27; 4, 41; 5, 42 ir t. t.). Stipriausia ir ryškiausia reakcija, pateikiama jo Evangelijoje, kaip tik yra moterų reakcija išgirdus Dievo pasiuntinio velykinę žinią. Tokia reakcija evangelistas nori pabrėžti, kad nukryžiuoto Jėzaus prisikėlimas yra didžiausia Dievo išganomosios galios apraiška. Evangelistas ne tik perteikia įvykį kaip tokį, bet ir parodo jo esminę reikšmę ir poveikį žmonėms.
c) Velykų žinios šaltinis
Keturis pasakojimus apie apsilankymą prie kapo dėl jų skirtumų sunku istoriškai suderinti, tačiau tie patys skirtumai skatina mus juos tinkamiau suprasti. Trijų pagrindinių skirtumų - žemės drebėjimo, moterų nubėgimo, dangiškosios žinios - apžvalga išryškino bendrą prasmę, t. y. tai, kad jie liudija Dievą ir jo išganomosios galios esminį veikimą prikeliant Jėzų. Toks rezultatas, viena vertus, išlaisvina iš pareigos kiekvieną pasakojimo - ne tik velykinių pasakojimų, bet ir visų evangelijų - smulkmeną traktuoti kaip tikslų kronikos pobūdžio duomenį ir, kita vertus, akina būti atviriems bei atidiems teologinei reikšmei, glūdinčiai ne tik skirtumuose, bet ir visose pasakojimo smulkmenose.
d) „Evangelijų teologinė vertė"
123. Paplitusi nuomonė, kad evangelijos iš esmės yra liudytojų tiksliai perteikiamų faktų kronika. Tokia mintis remiasi teisingu įsitikinimu, kad krikščionių tikėjimas nėra atsieta nuo istorijos spekuliacija, bet grįstas realiai nutikusiais faktais. Dievas veikia istorijoje ir iškiliu būdu yra savo įsikūnijusio Sūnaus istorijoje. Tačiau, laikant evangelijas vien savotiška kronika, iš akių galima išleisti jų teologinę reikšmę ir visą jų kaip žodžio, kalbančio apie Dievą, turtingumą. Popiežiškoji Biblijos komisija savo 1964 m. instrukcijoje Sancta Mater Ecclesia apie evangelijų istorinę tiesą patvirtino: „Naujos studijos rodo, kad Jėzaus gyvenimas ir mokymas nebuvo perteiktas vien tam, kad išliktų atmintyje, bet buvo skelbtas siekiant suteikti Bažnyčiai tikėjimo ir papročių pagrindą; todėl egzegetas, rūpestingai tyrinėdamas evangelistų liudijimus, gilesniu žvilgsniu turėtų parodyti evangelijų amžiną teologinę vertę ir aikštėn iškelti Bažnyčios aiškinimo poreikį bei svarbą" (EB 652).

Tad atsižvelgtina į tai, kad evangelijos nėra vien Jėzaus gyvenimo įvykių kronika, nes evangelistai pasakojimais taip pat siekė išreikšti tų įvykių teologinę vertę. Tai reiškia, jog jie viskuo, ką pasakoja, neketino perteikti istorinei kronikai būdingų duomenų, bet norėjo „teologiškai pakomentuoti" pasakojamus faktus, kad išreikštų jų teologinę vertę, t. y. išryškintų jų ryšį su Dievu.

Kitaip tariant, evangelijose vyrauja ir yra esminis ketinimas skelbti Jėzų kaip Dievo Sūnų ir žmonių Išganytoją, - ketinimas, kurį galima pavadinti „teologiniu". Rėmimasis konkrečiais faktais, kuriuos aptinkame evangelijose, atitinka šio teologinio skelbimo kontekstą. Iš to išplaukia, kad teologinės ištaros apie Jėzų turi tiesioginę ir norminę vertę, o grynai istoriniams elementams tenka antraeilė funkcija.

3. Antras iššūkis: etinės ir socialinės problemos

124. Iššūkį aiškinimui kelia ir kiti įvairaus pobūdžio tekstai. Juose pasakojama apie iš pagrindų amoralų elgesį, kupiną neapykantos ir smurtingumo, ar, regis, skatinami šiandien neteisingais laikomi visuomeniniai santykiai. Tokie tekstai gali krikščionis piktinti ir trikdyti, kartais iš nekrikščionių jie sulaukia kaltinimų, kad jų šventose knygose ir religijoje mokoma amoralumo ir smurto. Imdamiesi šios sunkios problematikos, Senojo Testamento atžvilgiu aptarsime smurto klausimą, kylantį turint priešais akis įstatymą dėl sunaikinimo ir psalmes, kuriose reikalaujama keršto, o Naujojo Testamento atžvilgiu - moters socialinę padėtį remdamiesi Pauliaus laiškais.

3.1. Smurtas Biblijoje

125. Viena iš didesnių kliūčių, trukdančių priimti Bibliją kaip Dievo žodį, yra pirmiausia Senajame Testamente pasitaikančios smurto ir žiaurumo apraiškos, daugeliu atvejų palieptos Dievo, kitais atvejais jos sudaro Viešpačiui adresuojamos maldos turinį ar yra šventojo autoriaus tiesiogiai priskiriamos Jam.

Šiuolaikinio skaitytojo nemalonaus jautimosi nereikėtų nureikšminti. Juk kai kuriuos tai net paskatino tokius Senojo Testamento tekstus šališkai laikyti atgyvenusiais ir netinkamais skatinti tikėjimą. Pati katalikų hierarchija suvokė problemos pastoracinius padarinius ir nustatė viešojoje liturgijoje neskaityti ištisų Biblijos ištraukų ir sistemingai išleisti eilutes, žeidžiančias krikščioniškąjį jautrumą. Iš to galima padaryti neteisingą išvadą, kad dalis Šventojo Rašto nėra įkvėpimo vaisius, nes konkrečiai nėra „naudingas mokyti, barti, taisyti, auklėti teisumui" ( 2 Tim 3, 16).

Todėl būtina pateikti kelias aiškinimo gaires, įgalinančias tinkamesnę prieigą prie biblinės tradicijos, ypač priešais akis turint probleminius tekstus, aiškintinus viso Rašto kontekste, vadinasi, meilės ir savo priešui evangelinės žinios šviesoje ( Mt 5, 38-48).

3.1.1. Smurtas ir teisinės priemonės prieš jį

Galima paprieštarauti, kad kai kurios bausmės, numatytos Senojo Testamento teisynuose, yra nepakenčiamai žiaurios (kaip antai, plakimas [ Įst 25, 1-3] ar suluošinimas [ Įst 25, 11-12]); šiandien plačiai ginčijama ir mirties bausmė, numatyta už sunkius nusikaltimus. Biblijos skaitytojas tokiais atvejais, viena vertus, turėtų pripažinti biblinių įstatymų istorinį sąlygotumą, įveiktą geresnio baudžiamųjų priemonių, kurios labiau paiso asmens neatimamų teisių, supratimo; kita vertus, senieji potvarkiai galėtų rodyti tam tikrų nusikaltimų sunkumą, reikalaujantį tinkamų priemonių blogio plitimui stabdyti.

3.1.2. Sunaikinimo įstatymas

3.1.3. Malda, kurioje prašoma keršto

128. Smurto apraiškos itin nepatogios, kai jos išnyra maldoje; kaip tik Psalmyne aptinkame neapykantos ir keršto troškimo kupinų posakių, iš pagrindų kontrastuojančių su meile priešams, tos meilės savo mokinius mokė Viešpats Jėzus ( Mt 5, 44; Lk 6, 27. 35). Net jei ir protinga liturgijoje atsisakyti to, kas gali papiktinti, vis dėlto naudinga pateikti gairių, padėsiančių tikintiesiems ir šiandien, kaip ir praeityje, priimti visą Izraelio maldos paveldą.

Pagrindinis būdas, kaip aiškinti ir priimti sunkias psalmių ištaras, yra suprasti jų literatūrinį žanrą; tai reiškia, kad ten aptinkama kalbėsena nepriimtina paraidžiui. Persekiojamo maldininko prašymo ir dejonių maldose dažnai pasitaiko „prakeikimo" motyvas: Dievo aistringai šaukiamasi, kad jis išgelbėtų, sunaikindamas priešus. Kai kuriose psalmėse šis keršto matmuo tampa primygtiniu ar net vyraujančiu (pvz., 109-ojoje psalmėje). Kai psalmininko kalbinės formuluotės santūresnės (tokio pobūdžio kaip: „Tesusigėsta suglumę tie, kurie tyko mano gyvasties!": Ps 35, 4), jas į maldą įtraukti lengviau. Tačiau problemiški ar nepakeliami tampa žiaurūs įvaizdžiai (kaip antai: „Savo ištikimo gerumo dėlei padaryk galą mano priešams": Ps 143, 12; arba: „O tu, dukra Babilone, <...>! Laimingi, kurie paims tavo mažylius ir tėkš juos į uolą!": Ps 137, 8-9). Toliau panagrinėsime tris aspektus.
a) Maldininkas: kenčiantis žmogus b) Ko prašo maldininkas? „Išgelbėk mus iš blogio" c) Kas yra maldininko priešai?
131. Identifikuoti maldininko priešus nėra vien egzegetinio pobūdžio darbas, atskleidžiantis, kokius veikėjus ir kokias istorines aplinkybes galvoje turi šventasis autorius. Iš tiesų psalmėse (dejonių) nusakyta situacija yra labai stereotipinė, kalba - įprastinė ir dažnai tokia metaforiška, kad gali būti pritaikyta įvairioms aplinkybėms ir skirtingiems asmenims. Tad norint pamatyti, kaip psalmininko žodžiai susiję su dejonių psalmę recituojančio žmogaus konkrečiu gyvenimu ir toje konkrečioje istorijoje įžvelgti, kas yra tas grėsmę keliantis priešas, reikia „pranašiško" akto, aiškinimo Dvasioje.

3. 2. Moters socialinė padėtis

132. Kai kuriuose Biblijos tekstuose, ypač Pauliaus, kviečiama pamąstyti apie tai, kas Senojo ir Naujojo Testamentų kanone galioja amžinai ir kas yra santykinis dalykas, nes susijęs su tam tikros epochos kultūra, civilizacija ar dar kokia nors kategorija. Moters padėtis Pauliaus laiškuose kelia būtent tokio pobūdžio klausimą.
a) Žmonos klusnumas savo vyrui
Laiškuose kolosiečiams (3, 18), efeziečiams (5, 22-33) ir Titui (2, 5) Paulius prašo, kad žmonos būtų klusnios savo vyrams, ir tai darydamas seka graikų ir žydų tuometiniais papročiais, kai moterų socialinė padėtis buvo žemesnė nei vyrų. Šiuo paraginimu, regis, neatsižvelgiama į Gal 3, 28, kur aiškiai pareiškiama, kad Bažnyčioje neturi būti diskriminacijos tarp žydo ir graiko, vergo ir laisvojo, vyro ir moters.

Efeziečiams ir kolosiečiams skirtuose tekstuose žmonų klusnumas grindžiamas ne anuomet galiojusiomis socialinėmis normomis, bet vyro elgesiu, kylančiu iš agapės, kurios pavyzdys yra paties Kristaus meilė savo Kūnui - Bažnyčiai. Vis dėlto Paulius kaltinamas tuo, jog šį iškilų pavyzdį pasitelkia tam, jog lengviau išlaikytų žmonos pavaldumą vyrui, ir taip elgdamasis krikščionis pajungia pasaulio vertybėms, kitaip tariant, nutolsta nuo Evangelijos!

Į tokius kaltinimus atsakoma teigiant, kad Paulius pabrėžia ne žmonų klusnumą - samprotavimai apie tai labai trumpi, - bet veikiau meilę, vyro rodytiną žmonai, meilę, kuri, Pauliaus akimis, yra ne tik poros bendrystės ir vienybės, bet ir žmonos klusnumo ir pagarbos vyrui sąlyga. Vyro aukštesnis socialinis statusas, buvęs pirmu motyvu ( Ef 5, 23), argumentacijos pabaigoje visiškai išnyksta iš horizonto. Tad, nepriklausomai nuo kiekvieno iš sutuoktinių padėties anuometinėje visuomenėje, dėmesys kreiptinas į tai, kaip Paulius trokšta atnaujinti vyro, kurio socialinė padėtis buvo aukštesnė, elgesį. Be to, žmonos klusnumas vyrui neatsietinas nuo Ef 5, 21, kur Paulius sako, jog visi tikintieji turi paklusti vieni kitiems.

Vis dėlto vienas sunkumas išlieka. Kam remtis kristologiniu ir bažnytiniu pavyzdžiu, jei aiškiai nepasakoma, kad žmonos žemesnis rangas Bažnyčioje negalioja, nes visi tikintieji turi tokį patį kilnumą ir vieną vienintelį Viešpatį - Kristų? Tai, kad Paulius galėjo eiti į kompromisus su pasaulio vertybėmis, atmestina. Tiesą sakant, jis nesiūlo naujų socialinių modelių, tačiau, nors ir nekeisdamas savo meto vertybių turinio, kviečia suvidujinti tam tikros epochos - pirmojo amžiaus - tvirtais bei tvariais laikytus socialinius santykius ar taisykles, kad būtų įmanoma gyventi pagal Evangeliją.

Tad šiandien, po daugelio amžių, galima apgailestauti, kad Paulius tuose laiškuose aiškiai nepatvirtino tikinčių sutuoktinių lygios socialinės padėties, tačiau tokia jo elgsena galbūt buvo vienintelė įmanoma toje epochoje - kitaip krikščionybė galėjo būti apkaltinta griaunanti socialinę tvarką. Kita vertus, vyrams skirtas paraginimas nė kiek neprarado savo aktualumo bei galiojamumo.
b) Moterų tylėjimas bažnytiniuose susirinkimuose c) Moters vaidmuo susirinkimuose
134. Sunkesnis ir problemiškesnis, jei suvokiamas kaip absoliutus principas, yra būdas, kuriuo 1 Tim 2, 11-15 pateisinama žemesnė moters padėtis socialinėje ir bažnytinėje aplinkoje: „Moteris tesimoko tyliai, su tikru nuolankumu. Aš neleidžiu, kad moteris mokytų nei kad vadovautų vyrui, - ji tesilaiko tyliai. Juk pirmas buvo sukurtas Adomas, o paskui - Ieva. Be to, Adomas nesidavė suvedžiojamas, o moteris buvo apgauta ir nupuolė. Bet ji bus išganyta gimdydama vaikus, - jos bus išganytos, jeigu išlaikys tikėjimą, meilę ir šventumą bei santūrumą." Kontekstas vėl yra vyrų ir moterų bažnytiniai susirinkimai. Paulius nereikalauja, kad moteris tylėtų, ir nedraudžia jai pranašauti; draudimas susijęs tik su mokymu ir valdymo charizmomis. Mintis daugiau ar mažiau panaši, kaip ir ankstesniais atvejais: mokymas ir valdymas anuo metu buvo rezervuoti vyrams, ir Paulius prašo gerbti šią prigimtine laikytą socialinę tvarką (plg. jau 1 Kor 11, 3: „moters galva - vyras").

4. Pabaiga

135. Teiginį, kad Biblijoje perteikiamas Dievo žodis, regis, griauna nemažai biblinių tekstų. Apžvelgėme dvi teksto rūšis: pasakojimus, kurie atrodo menkai įtikimi ir nepajėgūs atlaikyti istorinio-kritinio tyrimo, ir tekstus, kuriuose ne tik siūloma, bet ir prisakoma amorali elgsena ar prieštaraujama socialiniam teisingumui. Dabar pateiksime glaustą mūsų tyrinėjimo santrauką ir pamėginsime suformuluoti kelias išvadas, kaip tiktų skaityti ir suprasti biblinius tekstus.
a) Glausta santrauka
Keturių Senojo Testamento pasakojimų studijavimas parodė, jog dėmesį kreipiant vien į nutikusius faktus neįmanoma suprasti tų tekstų intencijos ir turinio. Pr 15 ir Iš 14 pasakojami įvykiai negali būti tiksliai patvirtinti istorijos mokslo. Šių tekstų autoriams istorinis faktas yra tai, kad jų tauta išgyveno daug amžių, o svarbiausias dalykas - jų tikėjimas į Dievą jų patyriminėje (tremties laikotarpio) situacijoje. Jų pasakojimai liudija, jog pamatinė nuostata yra besąlygiškas tikėjimas į Dievą ir tikėjimas jo neribota galia išganyti. Tobito ir Jonos atžvilgiu pažymėtina, kad tekstai, kuriuose nepasakojama apie realiai nutikusius įvykius, yra kupini ugdomosios, pamokomosios ir teologinės reikšmės.

Naujojo Testamento pasakojamųjų tekstų atžvilgiu paaiškėjo, kad dėmesio nutikusiems faktams negana, didelį dėmesį taip pat reikia skirti reikšmei to, kas pasakojama. Pasakojimų apie vaikystę ne visas smulkmenas galima istoriškai patvirtinti, tačiau aiškiai teigiama, kad Jėzus pradėtas mergeliškai. Šiais pasakojimais įvesdinama į likusį raštą pateikiant Jėzaus asmens bei darbų pagrindinius bruožus. Stebuklai (galios darbai, ženklai) aptinkami visose tradicijose apie Jėzaus veiklą. Jų reikšmė nėra vien tai, kad jie - nepaprasti darbai. Sinoptinėse evangelijose jais perteikiamas Dievo Karalystės išganomasis artumas per Jėzaus asmenį bei darbus; Jono evangelijoje atskleidžiamas Jėzaus ryšys su Dievu ir skatinama įtikėti Jėzų (taip pat plg. Mt 8, 27; 14, 33). Velykiniai pasakojimai kaip tik dėl savo skirtumų rodo, kad jie nėra tiesiog istorinės kronikos ir kreipia į teologinę to, kas pasakojama, vertę.

Sunaikinimo įstatymo ir maldų, kuriose prašoma atkeršyti, aiškinimas, atsižvelgiant į tų tekstų istorinį bei literatūrinį kontekstą, leidžia geriau suvokti jų reikšmę ir naudingumą. Patikslinimai dėl moters padėties Pauliaus laiškuose aikštėn iškėlė būtinybę skirti teisingo krikščioniškojo elgesio principus nuo jų taikymo tam tikro laikotarpio kultūriniame ir socialiniame kontekste.
b) Kai kurios išvados Biblijos skaitymo atžvilgiu
136. Iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad daugelis Biblijos pasakojamųjų tekstų yra istorinės kronikos pobūdžio, susiję su tai, kas iš tikrųjų įvyko. Toks įspūdis atitinka Biblijos skaitymo būdą, kai visa, kas pasakojama, laikoma faktine tikrove. Toks skaitymo būdas, atveriantis prieigą prie Biblijos turinio, atrodo paprastas, tiesioginis, įmanomas visiems, teikiantis aiškius ir patikimus rezultatus.

Tačiau, kai skaitant Bibliją atsižvelgiama į šiuolaikinius mokslus (istoriografiją, filologiją, archeologiją, kultūrinę antropologiją ir t. t.), biblinius tekstus suprasti sudėtingiau, o ir rezultatai atrodo ne tokie patikimi. Negalime ignoruoti mūsų laikų reikalavimų ir Biblijos tekstus aiškinti neatsižvelgdami į jų istorinį kontekstą: juos turime skaityti mūsų laikais ir su mūsų amžininkais bei jiems. Šiame dokumente nužymėtas kelias rodo, kaip tekstų reikšmės paieška, pranokstanti dėmesį išskirtinai realiai nutikusiems faktams, įgalina giliau ir teisingiau suprasti jų prasmę.

Egzistuoja - rūpestingai vengtinas - pavojus, kad iš to, jog Biblijos pasakojimuose faktai nėra perteikiami kaip kronika, bus padaryta išvada, kad Biblijoje viskas išgalvota ir yra žmogaus minties bei tikėjimo vaisius. Dievas apsireiškia istorijoje, „apreiškimo planą Dievas vykdo artimai tarpusavyje susijusiais veiksmais ir žodžiais" ( Dei Verbum, 2). Biblijos užduotis yra tuos veiksmus bei žodžius perteikti. Rimto ir teisingo Biblijos aiškinimo užduotis yra būti tiems veiksmams bei žodžiams dėmesingam.

Sunaikinimo įstatymas ir kiti panašūs tekstai parodo dar vieną Biblijos skaitymui svarbų elementą. Jis susijęs su Dievo apreiškimo istorija ir sykiu su apreikštosios moralės istorija. Kaip Dievo apreiškimo, lygiai taip ir žmogaus teisingo elgesio apreiškimo pilnatvė yra Jėzus. Kaip kiekviename bibliniame tekste negalime atrasti Dievo pilnutinio apreiškimo, lygiai taip negalime atrasti ir tobulo moralės apreiškimo. Todėl individualių Biblijos tekstų nevalia izoliuoti ar absoliutinti, tačiau privalu juos suprasti bei įvertinti atsižvelgiant į jų ryšį su apreiškimo pilnatve, kuri yra Jėzaus asmuo bei darbai, paisant viso Šventojo Rašto kanono. Labai naudinga suprasti tuos tekstus kaip tokius; taip atsiskleidžia apreiškimo kelias istorijoje.

Galop esmingai svarbu, kad Šventojo Rašto skaitytojas stengtųsi atrasti tai, kas jame sakoma apie Dievą ir žmonių išganymą. Taip elgdamasis jis ne visada tinkamai suvoks skaitomą tekstą, tačiau vis labiau pažins Biblijos tiesą ir augs dvasine išmintimi, vedančia į pilnutinę bendrystę su Dievu.

BENDROJI PABAIGA

137. Katalikų Bažnyčia iškilmingai ir įpareigojamai (Tridento Susirinkimas, EB 58-60) priėmė šventųjų knygų kanoną, taip apibrėždama savo tikėjimo pagrindinius parametrus. Bažnyčia paaiškino, kokie tekstai laikytini „perteikti Šventosios Dvasios įkvėpimu" ( Dei Verbum, 11) ir todėl būtini tikinčiųjų ir visos krikščionių bendrijos ugdymui bei mokymui (plg. 2 Tim 3, 15-16). Viena vertus, tokie raštai sukurti žmogiškųjų autorių, turinčių ypatingo literatūrinio genialumo, bet, kita vertus, jiems pripažįstama ypatinga dieviškoji kokybė, įvairiai paliudyta pačių šventųjų tekstų ir įvairiai aiškinta teologų istorijos tėkmėje.

138. Biblijos komisija, paraginta pareikšti nuomonę šiomis temomis, savo užduotimi laiko ne pateikti sisteminės teologijos traktatus atitinkantį mokymą apie įkvėpimą, bet šiame dokumente atskleisti, kaip pats Šventasis Raštas savo ištaromis rodo dieviškąją kilmę, taip tapdamas Dievo tiesos šaukliu. Todėl liekame tikėjimo srityje: juk pripažįstame tai, ką Bažnyčia moko kaip Dievo žodį, ir iš jo semiame elementus, įgalinančius brandžiau priimti šį dieviškąjį paveldą.

139. Šventasis Raštas yra vieninga visuma, nes visos knygos „su visomis jų dalimis" ( Dei Verbum, 11) apdovanotos įkvėptumu, o jų autorius yra Dievas (plg. ten pat). Pripažindama, kad kiekvienas šventojo teksto žodis sąryšyje su visais kitais gali būti laikomas Dievo žodžiu, Bažnyčia vis dėlto niekada iš akių neišleido daugialypiškumo, iš pirmo žvilgsnio galinčio kirstis su vienatine dieviškąja kilme.

Skirtumas tarp Senojo ir Naujojo Testamentų yra svarbių skirtingybių Biblijoje regimiausia apraiška. Senosiose krikščionių bazilikose šventųjų tekstų skaitymui būdavo skirtos dvi ambonos; taip siekta pažymėti abiejų Testamentų skirtingumą ir vienas kito papildomumą, abiejų būtinybę trokštant paliudyti galutinio Apreiškimo, kurį sudaro Viešpaties Kristaus slėpinys, vienatinį įvykį. Todėl ir šiame mūsų dokumente paisėme kiekvienos iš Šventojo Rašto sudedamųjų dalių prigimties parodydami, kad jų skirtingumas ne tik netrikdo, bet net ir praturtina tikrą vienatinio Dievo Žodžio liudijimą.

Abiejose didžiosiose Biblijos dalyse taip pat akivaizdi literatūrinių žanrų, teologinių kategorijų, antropologinių ir sociologinių prieigų įvairovė. Juk Dievas „įvairiais būdais" ( Žyd 1, 1) kalbėjo ne tik senovėje, bet ir po Sūnaus, pilnatviškai apreiškusio Tėvą (plg. Jn 1, 18), atėjimo. Tad atrodė būtina šiame dokumente tinkamais tyrimais parodyti ištarų, kuriomis siekiama išreikšti dieviškąją tiesą, turtingą įvairovę.

1. Šventojo Rašto kilmė iš Dievo

140. Tikinčiųjų bendruomenė gyvena tradicija: ji žino, kad jos pagrindas yra klausymasis Dievo žodžio, užrašyto keliose knygose, kurios laikomos norminėmis, nes yra paženklintos autoritetingumo.

Šį autoritetingumą pirmiausia laiduoja pačių autorių autoritetas; anot senos ir garbingos tradicijos, tie autoriai buvo siųsti Dievo ir apdovanoti įkvėpimo charizma. Tad daug amžių ligi pat modernybės Penkiaknygės autorystė nesvyruojant būdavo priskiriama Mozei, o įvairios Pranašų ir Išminties knygos, jei stokojo savito pavadinimo, gerai žinomiems autoriams (kaip antai, Dovydui, Saliamonui, Jeremijui ir t. t.).

Laikantis tokios pačios tradicijos, taip pat manyta, kad ir visi Naujojo Testamento raštai kilę iš apaštalų būrio. Tačiau, remiantis literatūrine ir istorine metodologija, mūsų dienomis atlikti tyrimai parodė, jog tokio senovinio požiūrio nebegalime laikytis; juk egzegetinis mokslas įtikinamai atskleidė, kad įvairūs bibliniai raštai nėra vien pavadinime nurodyto ar tradicijos priskiriamo autoriaus kūriniai. Literatūrinė Biblijos istorija liudija buvus daug įsikišimų ir todėl ilgoje bei sunkioje redagavimo istorijoje reikalauja įvairių autorių, tarp jų ir anoniminių, bendradarbiavimo. Tokia šventųjų raštų atsiradimo būtina prielaida diametraliai nesikerta su tradicine samprata, kuriai kartais pernelyg skubotai prikišamas hermeneutinis naivumas. Kantriu ir griežtu tyrimo darbu, trukusiu kelis šimtmečius, Bažnyčia parodė, kad gali įkvėptu pripažinti raštą, derantį su tikinčiųjų bendruomenėje tvirtai ir ištikimai sergėjamu tikėjimo paveldu, garantuojamu tų, kuriuos Dievas paskyrė tikinčiųjų ganytojais ir vadovais. Bažnyčioje veikianti Dvasia jai būdinga įžvalgumo galia padėjo atskirti autentišką dieviškąją žinią nuo melo ar to, kas nepakankamai reikšminga. Tad tam tikrais atvejais kūriniai, kurie, anot jų pavadinimų, buvo kilę iš įkvėptojo autoriaus, buvo atmesti, o kūriniai, negarantuoti pripažinto autoriaus vardo, pagarbiai priimti, nes turėjo nesupainiojamą žymę. Remdamasi apreiškimo tiesos ypatingu suvokimu, Bažnyčia, klusniai pripažindama Dievo žodį, kuriuo gyvena, pagrindė pati save.
Dermė su Žodžiu
141. Visą savo įžvalgumą Bažnyčia grindžia Viešpaties Jėzaus gyva patirtimi, įgyta klausantis jį pažinojusių ir jame dieviškojo apreiškimo atbaigimą atpažinusių liudytojų. Remiantis tuo, ką skelbė apaštalai ir evangelistai, laipsniškai nusistovėjo šventųjų knygų kanonas. Autentiškos tiesos žymę įvairiuose liudijimuose Bažnyčia įžiūrėjo todėl, kad jie sutapo su liudijimu apie Dievo Sūnų. Garbę būti skaitomas liturginiuose susirinkimuose kaip tikėjimo pagrindas tam tikras raštas pelnė ne todėl, kad siūlėsi reikšdamas pretenziją esąs Dievo žodis, bet todėl, kad tuo, kas jame sakoma, derėjo su Žodžiu ir buvo tinkamas to Žodžio aiškinimas. Ir būtent ši dermė, nepaisant raiškos įvairovės ir daugialypės teologijos, buvo atskleista šio dokumento puslapiuose tiriant įvairius liudijimus, glūdinčius pačiose Šventojo Rašto knygose.

Tokia dermė neapsiriboja bendru kelių pamatinių mokymų sutapimu. Kitaip būtų per menkai paisoma perspektyvų skirtingumo, kiekvienos dalies nepamainomo papildomumo, tų knygų, gimusių perdirbant ir naujaip pasiūlant senus turinius, literatūrinės istorijos. Juk, paties Jėzaus liudijimu, Rašto aiškintojas iškelia iš savo lobyno senų ir naujų dalykų (plg. Mt 13, 52). Tai reiškia, kad raštai, kuriuos Bažnyčia pripažino kaip įkvėptus, ne tik tam tikru būdu reiškia pretenziją į savo dieviškąją kilmę, bet ir sykiu liudija už juos ankstesnių raštų autentiškumą. Pranašai patvirtina Toros galiojimą, o Išminties raštai pripažįsta Įstatymo ir Pranašų dieviškąją kilmę; panašiai Jėzaus liudijimu pašventinama visa žydų tautos rašytinė tradicija, o Naujojo Testamento raštai patvirtina vienas kitą, radikaliai ir sutartinai įimdami visas senojo Rašto tradicijas.
Liudijimo būdų daugialypiškumas
142. Šitai yra vienas svarbiausių šiame dokumente atlikto Senojo ir Naujojo Testamentų nagrinėjimo vaisius. Greta esminio sutapimo aspekto aikštėn iškilo ir religinės patirties bei ją perteikiančių raiškos būdų daugialypiškumas. Čia neįmanoma smulkiai ir išsamiai aptarti būdus, kuriais įvairūs bibliniai autoriai liudija to, ką sako, dieviškąją kilmę. Pakanka atkreipti dėmesį į kai kuriuos būdus, kurie būdingi įvairioms Šventojo Rašto knygoms.

Svarbiausias savęs liudijimo būdas reiškiasi pasakojimuose apie pranašų pašaukimą ir įvairiomis formulėmis Pranašų knygų puslapiuose. Čia aiškiai atsiskleidžia įkvėpimo tikrovė, pasireiškianti kaip gilus suvokimas, būdingas kai kuriems žmonėms, teigusiems, jog jie geba girdėti Dievo žodį ir yra gavę užduotį jį ištikimai perteikti. Toks modelis dėl savo įtaigumo buvo pasiskolintas kitų šventųjų autorių, atstovavusių teisės (Mozė), išminties (Saliamonas) ir apokaliptikos (Danielis) tradicijoms. Taip radosi tam tikras visuotinis vieningumas, tarsi garantinis antspaudas, patvirtinantis skaitytojui rašto kokybę parodant jo vienatinę dieviškąją kilmę.

143. Lygiai taip pat dažnai Biblijoje vaizduojamas įkvėptojo žmogaus bendradarbių veiklus dalyvavimas. Pastarieji, apdovanoti literatūriniais gabumais ir patikimumu, ne tik padėjo pagrindiniams autoriams, bet ir rinko naują medžiagą, pritaikydavo ankstesnę naujiems adresatų poreikiams ir karta po kartos vykdė redakcinį darbą, nepaprastai svarbų biblinio teksto kokybei. Pranašo charizma neabejotinai veikė ir tuose redaktoriuose; jie netiesiogiai liudija savo mokėjimą perduoti Viešpaties žodį paženklindami raštą savitu indėliu.

Biblijos tyrinėtojai pagrįstai darė prielaidą, jog egzistavo religinės srovės, mokyklos ir grupės, gebėjusios gyvas išlaikyti šventomis laikytas ir vėliau į Šventąjį Raštą sutekėjusias literatūrines tradicijas; tad tirti biblinių tekstų atsiradimo istoriją yra naudinga, tačiau negalima ir nereikia tam, kas „pirmesnis", teikti skirtingą vertę ar autoritetingumą to, kas vėlesnis, atžvilgiu.

Juk daugeliu atvejų turime ne (Dievo įkvėpto) pranašo ipssisima verba, bet tik jo mokinių žodžius. Tai ypač galioja evangelijoms, dėl kurių įkvėptumo nekyla abejonių. Tokio pobūdžio raštuose autorius (t. y. evangelistas) yra ištikimas Mokytojo liudytojas, o kai kuriais atvejais jo pirmųjų mokinių mokinys (neminimas apaštalų sąraše).

Visa tai verčia, remiantis tuo, ką Biblija sako apie save pačią, suformuluoti platesnį ir labiau niuansuotą įkvėpimo sąvokos apibrėžimą. Ne ta prasme, kad šventajame tekste yra nereikšmingų ir nevertingų dalių, bet veikiau ta, jog įkvėptumo charizma reiškiasi įvairiopai; tačiau, kad ir kaip būtų, prideramą dėmesį galima ir privalu skirti pirmiausia tam, kas aiškiausiai liudija Kristų ir jo tobulą žinią apie išganymą.

2. Šventojo Rašto tiesa

144. Kadangi kilęs iš Dievo, Raštas turi dieviškųjų savybių. Tarp jų pagrindinė yra liudyti tiesą, kuri suprantama ne kaip tikslios informacijos apie įvairius žmogaus pažinimo aspektus suma, bet kaip apreiškimas apie patį Dievą ir jo išganomąjį planą. Biblijoje norima supažindinti su Tėvo meilės slėpiniu, apreikštu įsikūnijusio Žodžio, kuris per Šventąją Dvasią veda žmones į tobulą bendrystę su Dievu (plg. Dei Verbum, 2).

Šitaip paaiškėja, kad Rašto tiesa yra tiesa, kuria siekiama išgelbėti tikinčiuosius. Praeityje aikštėn keltas ir šiandien tebekartojamas kritines pastabas dėl netikslumo, Biblijoje dažnų geografinio, istorinio, mokslinio pobūdžio neatitikimų, prieštaros, tariamai verčiančios suabejoti šventojo teksto patikimumu ir todėl jo dieviškąja kilme, Bažnyčia atmeta teigdama, kad „Šventasis Raštas tvirtai, ištikimai ir be klaidos moko tiesos, kurią Dievas panoro pateikti šventosiose knygose mūsų išganymui" ( Dei Verbum, 11). Būtent su šia tiesa, suteikiančia žmogaus egzistencijai prasmės pilnatvę, Dievas nori supažindinti visas tautas.

Tokia perspektyva ir pabrėžiama šiame dokumente; jo iš dalies naujas indėlis yra pastangos, pavyzdžiais apžvelgiant įvairias Biblijos knygas bei jų įvairias literatūrines apraiškas, parodyti, kaip tiesa, kurią Dievas siekia apreikšti pasauliui per savo tarnus, pateikiama šventųjų autorių.
Daugialypė tiesa
145. Pirmoji biblinė tiesos savybė išreikšta daugel kartų ir įvairiais būdais ( Žyd 1, 1). Kadangi yra perteikiama daugelio žmonių ir įvairiais laikais, jai iš esmės būdingas daugialypiškumas ir mokymo bei drausmės nuostatų, ir literatūrinės raiškos būdų atžvilgiu. Šventieji autoriai dėsto tai, ką jiems jų istorinę akimirką ir pagal Dievo dovaną buvo duota suprasti bei perteikti; tai, kas Viešpaties pasakyta praeityje, sujungiama su naujais ir įvairiais dieviškaisiais apreiškimais. Biblinė tiesa taip reiškiasi didele literatūrinių žanrų įvairove - ne tik dogmiškai reikšmingais teiginiais, bet ir pasakojimais, teisiniais nuostatais ir palyginimais, maldos tekstais ir meilės poemomis, kaip antai Giesmių giesme, kritiškais Jobo bei Koheleto knygų puslapiais ir apokaliptinėmis knygomis. O ir visuose tuose literatūriniuose žanruose galima aptikti požiūrių gausą, neabejotinai ryškesnę už paprastą pasikartojantį sutapimą.

Toks daugialypis dieviškosios tiesos reiškimasis neapsiriboja vien Senojo Testamento raštija, bet būdingas apreiškimui, paliudytam Naujajame Testamente, kur aptinkame nesutampančių pasakojimų bei kalbų ir reikšmingų skirtumų perteikiant žinią. Turime keturias evangelijas, ir Bažnyčia mėginimus jas suderinti atmetė kaip netinkamus; tai, kas parašyta „pagal Luką", gerbtina ir pripažintina, net jei tiesiogiai nesutampa su tai, kas sakoma Morkaus ar Jono. Negana to, evangelijų žinia iš esmės remiasi Jėzaus gyvenimu bei žodžiais, o, Pauliaus akimis, Kristaus žinia tartum išskirtinai šaknijasi jo mirties ir prisikėlimo įvykyje. Laiško romiečiams ir Jokūbo laiško skirtingos pakraipos yra tiesiog paradigminis daugialypiškumo, kuriuo Rašte liudijama vienatinė Dievo tiesa, pavyzdys.

Tokia šventųjų balsų polifonija Bažnyčiai siūloma kaip pavyzdys, kad ji ir šiandien turėtų tokį patį gebėjimą vieną žmonėms perteiktiną žinią sujungti su būtina pagarba daugialypei individualių patirčių, kultūrų ir Dievo dovanų įvairovei.
Tiesa istoriniu pavidalu
146. Antra svarbi biblinės tiesos savybė yra reiškimasis istoriniu pavidalu. Kai kuriose Rašto knygose nurodoma epocha, kurioje jos parašytos; kitais atvejais jas įvairiems istorijos laikotarpiams įtikinamai priskyrė egzegetinis mokslas. Biblijos raštijos aprėpiamas laiko tarpsnis neabejotinai labai didelis, daugiau nei tūkstantis metų; tad joje neišvengiamai yra su tam tikra epocha susijusių sampratų, taip pat požiūrių, kilusių iš tam tikrai Dievo tautos stadijai būdingų patirčių ar rūpesčių. Redaktoriai, kantriai siekę suteikti šventajam tekstui tam tikrą sąryšį tarp mokymo ir praktikos, neišdildė visų istorijos pėdsakų, leisdami atpažinti savo mėginimus bei netobulumus ir teologijos, ir antropologijos srityse. Tad aiškintojo pareiga yra vengti skaityti Raštą fundamentalistiškai, o įvairias šventojo teksto formuluotes suprasti jų istoriniuose kontekstuose atsižvelgiant į anuomet madingus literatūrinius žanrus. Būtent šitaip priimdami dieviškąjį apreiškimą, būsime vedami į Kristaus slėpinį, pilnutinį ir galutinį dieviškosios tiesos parodymą žmonių istorijoje.
Kanoninė tiesa
147. Anot Biblijos aiškinimo katalikiškojo supratimo, Dievo tiesa taip pat priimtina paisant apreiškimo visumos, paliudytos šventųjų raštų kanono. Tai reiškia, kad apreikštosios tiesos nevalia apriboti nei kokia nors viena šventojo paveldo dalimi (atmesti, pavyzdžiui, Senąjį Testamentą paliekant galioti tik Naująjį), nei homogenišku branduoliu panaikinant ar sumenkinant kaip mažiau reikšminga visa kitka. Pilnutiniam Dievo apreiškimui būtina ne tik visa, kas įkvėpta, bet ir tai, kad kiekviena dalis būtų skaitoma kaip susijusi su kitomis pagal darnos principą, reiškiantį ne vienodumą, bet veikiau to, kas skirtinga, švelnią konvergenciją.
Kitų religijų literatūrinės tradicijos
Anot ankstesnių samprotavimų, Bažnyčia gyvena savotiškame hermeneutiniame rate: iš Rašto žodžių klausymosi paima savo tikėjimo principus ir to tikėjimo apšviesta geba ne tik teisingai aiškinti tai, ką laiko savo šventąja knyga, bet ir įvertinti kiekvieną kitą girdimą liudijimą. Tiesos pradas, išjudinantis bei atbaigiantis tikėjimo procesą ir neribotai atveriantis Dievo reiškimuisi istorijoje, yra Šventoji Dvasia.

3. Sunkių Biblijos puslapių aiškinimas

149. Tad Bažnyčia, tikinčių skaitytojų, įgaliotų įkvėptojo teksto aiškintojų, gyvasis kūnas, kiekvieną istorijos akimirką, vadinasi, ir šiandien, yra Šventojo Rašto tiesos priėmimo ir skelbimo terpė. Kadangi Bažnyčiai dovanota Šventoji Dvasia, ji iš tiesų yra „tiesos šulas ir atrama" ( 1 Tim 3, 15) ta apimtimi, kuria ištikimai perteikia pasauliui Dievo žodį, kuris ją grindžia. Jos užduotis yra atvirai skelbti Jėzų Kristų kaip vienintelį ir galutinį Išganytoją ( Apd 4, 12), tačiau Bažnyčiai kaip mokytojai taip pat tenka pareiga padėti tikintiesiems ir tiesos ieškantiems žmonėms teisingai aiškinti biblinius tekstus taikant tinkamus metodus bei tinkamas hermeneutines prielaidas. Šiuo atžvilgiu itin naudingas ankstesnis Popiežiškosios Biblijos komisijos dokumentas „Biblijos aiškinimas Bažnyčioje" (1993).

Jau kuris laikas į biblinę tradiciją žvelgiama atsargiai, nes kai kurios jos ištaros dėl atgyvenusiomis laikomų sampratų, ginčytinų ar peiktinų papročių ir teisinių praktikų, istorinio pagrindo stokojančių pasakojimų laikomos nepriimtinomis šiuolaikinei sąmonei. Iš to randasi miglotas nepasitikėjimas šventuoju tekstu, susvyruojama dėl pastoracinės naudos ir net suabejojama tam tikromis Biblijomis dalimis ir, vadinasi, jų tiesa. Tada neužtenka bendrai pasakyti, kad Senajame Testamente yra „netobulų bei laikinų dalykų" ( Dei Verbum, 15), ar priminti, jog ir Naujojo Testamento autoriai buvo paveikti savo meto mąstysenos; jei teisinga pabrėžti įsikūnijimo principą analogiškai taikant jį dieviškojo apreiškimo įraštinimui, tai taip pat privalu parodyti, kaip žmogaus neįgalume suspindi dieviškojo Žodžio garbė. Nepakanka dėl protingo pastoracinio rūpesčio iš viešosios liturgijos viešųjų skaitinių pašalinti problemiškus tekstus; kas žino visą tekstą, tam gali pasirodyti, jog šventasis paveldas skurdinamas, arba jis gali apkaltinti ganytojus, kad jie nederamai slepia sunkius Biblijos aspektus.

150. Bažnyčia negali nusišalinti nuo nuolankios ir reiklios užduoties pagarbiai aiškinti visą literatūrinę tradiciją, kuri laikoma įkvėpta ir, vadinasi, išreiškianti Dievo tiesą. Šiandien tokiam aiškinimui būtini aiškūs principai, padedantys suvokti, kad to, kas perteikiama, prasmės tiesiogiai nesutampa su teksto „raide". Kita vertus, būtina rūpestingai vieną po kito atpainioti problemiškus mazgus; taip reiškiasi sunki tikinčiojo pareiga įsisavinti Dievo žodį pagal Dvasios kiekvienoje istorijos epochoje dovanotą supratimą.

Šiame Popiežiškosios Biblijos komisijos dokumente atrinktos kelios didesnės skaitytojui sunkumus keliančios problemos ir pasiūlyta, kaip jas galima gvildenti mūsų tikėjimo kontekste. Glaustas aptarimas niekada ligi galo nepatenkins, tačiau išdėstyti hermeneutiniai principai ir nurodytos gairės nagrinėjant tam tikrus klausimus bus naudingi.

Čia pateiktas ne galutinis ir išsamus šventojo teksto keliamos sunkios problematikos tyrimas, bet suformuluota galima hermeneutinė kryptis, kaip paskatinti tolesnius apmąstymus puoselėjant dialogą su kitais šventojo teksto aiškintojais. Kartu ieškant, kelias į tiesą bus nuolankesnis ir sykiu šviesesnis, nes bus paženklintas abipusiško tos pačios Dvasios klausymosi.

# data[].attributes.attachment_link.description
Biblijoje aptariama daug ir įvairių temų. Tačiau atidus skaitymas parodo, kad pagrindinė ir vyraujanti tema yra Dievas ir jo išganomasis planas žmonėms. Tiesa, atrandama Šventajame Rašte, iš esmės susijusi su Dievu ir jo santykiu su kūriniais. Naujajame Testamente tas ryšys iškiliausiai išreiškiamas Jėzaus žodžiais: „Aš esu kelias, tiesa ir gyvenimas.