# data[].attributes.body
"קודם לא חשבו לצעוק, כי לחיים אין ריח" (עמוד 196)

הביקורת החברתית הזו באה לביטוי  לאורך כל הסיפור והיא מוצגת גם בדבריו האלו של מומו בסוף הספר,
רק כשהגופה הסריחה באו לבדוק ופרצו את הדלת והזדעזעו לראות ילד שיושב ליד גופה מרקיבה. כשמומו ורוזה חיו בסבל ובמחסור לאורך זמן רב, לקשיים שלהם לא היה ריח שהפריע ולכן אף אחד לא בא ולא דאג להם.

הביקורת בעצם מופנת כלפי הממסד הצרפתי שמתעלם מכל עלובי החיים עד שהם מפריעים או פוגעים לו במשהו.

הממסד מתבטא במשרד הסעד, בחוקים שאוסרים על זונות לגדל את ילדיהם ושולחים אותם ישר למוסדות שונים לבדם, בבתי חולים שמאריכים את סיבלם של הזקנים הקשישים ללא רצונם , במשטרה שלא מתערבת כשעבריינים בשכונות העוני רוצחים ונרצחים, ברשויות הרווחה והעובדות הסוציאליות שתפקידן לדאוג לשכבות המצוקה והן לא עושות זאת ואפילו מטילות חרדה ואימה לאנשים האלו

אנשים החיים בפחד מפני הרשויות האלו נאלצים להעלים את זהותם במסמכים מזויפים. הם אינם מופיעים במספר התושבים במדינה, חיים בתת תנאים, מידרדרים לזנות לפשיעה או למעון לילדי זונות, נרצחים והמשטרה והרשויות מתעלמים כיוון שהמשטרה אינה מטפלת במי שאינו קיים.

רוזה מסרבת להיות רשומה במסמכים רשמיים למדינה מאז שחרורה ממחנה ההשמדה, היא משתמשת במסמכים מזויפים ומזייפת גם את הזהות של הילדים שברשותה. אנשים אלה חיים מחוץ לחוק שלא מכיר בהם ומתעלם מקיומם. כך נוצרת חברה שהיא חסרת זהות, ללא כבוד לאחר, וחיה בתנאים בלתי נסבלים שאין להם פתרון.

# data[].attributes.body
״הוא חייב להתרגל לשחור אחרת לא יוכל להסתדר״ (עמוד 15)

את הציטוט הזה רוזה העבירה למומו כאשר הסבירה לו שעליו לקחת את בבניה החמוד ולהעביר אותו לבית מגורים של כהה עור.

הביקורת החברתית שניתן להסיק מציטוט זה היא ההבדל הגדול בחברה בצרפת ובכל העולם על השיבוץ על פי צבע עור. רוזה אמרה למומו שבנניה צריך לגדול סביב אנשיו כי עם יישאר הוא לא יסתדר, זאת אומרת שאם ימשיך לגדול עם רוזה והילדים המוסלמים יקבל יחס שונה מפני המראה החיצוני שלו והחיסרון שלו מפני שהוא הכהה עור היחיד.

אפשר להבין שמצב הנוכחי בצרפת זה פשוט לא יעבוד אם בן אדם לא השתייך לחברה הספציפית לאנשים הדומים, משמע מי שבמיעוט אין לא מקום בחברה וגורלו שלילי, על פי רוזה.

מומו מתחיל להסתכל על החברה בצורה טיפה שונה, הוא מבין שערבים הם לא השנואים היחידים אלא שיש עוד צדדים ועוד סיפורים ועוד אנשים הסובלים בגלל הגזע שלהם.

# data[].attributes.headline
נועם גלוזברג

# data[].attributes.subject
נועם גלוזברג

# data[].attributes.body
"כשפרצו את הדלת, כדי להסתיר את חוקי הטבע, אבל היא הלכה והתקלקלה בכל חלקי הגוף, משהו נורא, כי אין רחמים. (עמ" 196)

ביקורת חברתית על החברה הצרפתית , חוקים האוסרים על זונות לגדל ילדים, בתי חולים המאריכים את חיי הקשישים גם אם זה בניגוד לרצונם לחיות(המתת חסד), שוטרים שמתערבים בענייני עבריינים בשכונות העוני וכדומה. הביקורת באה לידי ביטוי לאורך כל הרומן ובמיוחד בסוף הרומן. כשהוא מדבר על ריח גופה של רוזה, שהעיר את החברה הצרפתית הרדומה. נדין מהווה דמות ההפוכה מאותה חברה, היא מגלה רוך ואהבה כלפי מומו. זה מבוטא בכך שהיא מתרגמת סרטים מאנגלית לצרפתית.

# data[].attributes.headline
האליי הרציאנו

# data[].attributes.subject
האליי הרציאנו

# data[].attributes.body
''החוק הוא דבר שקיים כדי להגן על אנשים שיש להם משהו להגן עליו מפני אחרים.'' (עמוד 72)

משפט זה נאמר בהקשר לאחת מהפעמים בהן מומו מזכיר את זה שגברת רוזה אינה רוצה למות בבית חולים.
המשפט הזה מותח ביקורת על הרשויות והמוסדות של הממשלה. הוא בא בטענה לרשיות בכך שרק החברה הגבוה, המסוגלת להרשות לעצמה דברים (כגון מקום מגורים ראוי, ביטוח חיים, בריאות כדומה..) מקבלת התייחסות ושימוש בגופי הממשלה (משטרה, בתי חולים וכו') . אני חושבת שמפשט זה מאוד נכון בכללי ובכלל במהלך כל הסיפור אנו חשים את הסלידה של החברה החלשה מפני הרשויות. דבר זה במהלך השנים נטמע גם בתפיסתו של מומו על העולם וכך הוא לאט לאט מפנים משפטים ותבונות הדומים בעיקרון של משפט זה.

# data[].attributes.body
"ידוע לי שיש בעולם הרבה ילדים שעוזרים, אבל הם לא פעילים כל הזמן וצריכים לתפוס אותם ברגע הנכון. אין נסים בעולם." (עמוד 45)

המשפט נאמר על ידי מומו, באותה מקרה מומו דיבר על דוקטור כץ, אך התייחס לביקורת כלפי החברה. במקרה הזה הוא מספר שהוא יושב בחדר המתנה של דוקטור כץ כי גברת רוזה אומרת שהוא איש שעוזר (מומו מתכוון עוזר בצורה רגשית), והוא אומר שהוא לא הרגיש כלום. מומו מספר שרק כשדוקטור כץ יוצא מחדרו ומלטף את ראשו של מומו הוא מרגיש יותר טוב.

אני מרגיש שהוא מעביר ביקורת על העניין שגם אם אתה עוזר מאוד ותורם מאוד לקהילה לא תוכל לעזור לכולם, אפשר להישתמש בסיפור כדי לתת דוגמה הממחישה את הרעיון- כמו שמומו מספר, דוקטור כץ מטפל בהרבה אנשים: "יהודים, כמובן, כמו בכל מקום, צפון אפריקאים, לא להגיד ערבים..."; מומו בהתחלה מרגיש שכץ לא עוזר לא אך בסופו של דבר הוא כן, כשמומו תופס אותו ברגע נכון. אני מרגיש שהוא אומר את משפט לא דווקא מבחינת ל"תפוס את האנשים הטובים בזמן הנכון", אלא כדי להמחיש את הרעיון שאי אפשר לעזור לכולם פשוט מאוד בגלל שאין מספיק זמן. מומו בגיל צעיר מבין שאי אפשר לעשות הכל לכולם בגלל שיש יותר מידי בעיות בעולם.

# data[].attributes.body
"לאנשים חשובים החיים יותר מכל דבר אחר, וזה די משונה כשחושבים על כל הדברים היפים שיש בעולם". (עמוד 40)

המשפט נאמר על ידי מומו לאחר שגברת רוזה לקחה אותו לדוקטור קץ כי פחדה שיהרוג אותה בשנתה. כמובן שהדוקטור לא ראה שורש לדאגותיה ונתן לה כדורי הרגעה. מומו הרגיש שהיא מעט נבוכה על כך שסתם האשימה אותו, אבל היה יכול להבין אותה מאחר שהחיים, לפי מומו, זה כל מה שנשאר לה.

מומו לא הבין למה החיים של אנשים כל כך חשובים להם, מכיוון שחייו של מומו עצמו היו עלובים במידת מה. הרי אביו לא ידוע ואימו היא זונה ולכן לא הורשתה לגדלו וכך הגיע אל מעונה של גברת רוזה. גם לגברת רוזה החיים לא היו יפים, עם כל מה שעברה בשואה, ובתור זונה, וכעת בתור בעלת מעון לילדי זונות בנוסף לבריאותה המתדרדרת.

לכן מומו חשב שאשים נותנים לחייהם יותר מידי חשיבות מכיוון שממילא היו עלובים למיטב ידיעתו, וחשב שיש שבעולם דברים יותר יפים, טובים, מהנים, מאשר החיים אשר היו בעיניו בעלי ערך מועט.

# data[].attributes.body
"אני חושב שהלא ישרים ישנים הכי טוב,ודווקא הישרים לא יכולים לעצום עין, כי הם לוקחים הכל ללב ודואגים"
הביקורת פה היא על החברה שלנו והיא ביקורת נכונה מאוד.
דווקא אלה ש"ישנים הכי טוב", שהכי עשירים וברמות הגבוהות בחברה הם האנשים הלא ישרים  מכייון שאין להם את הכמות רגש ודאגה שיש לאנשים הישרים ואינם דואגים לעולם ולסביבתם האישית. לעומת זאת, הישרים לא ישנים בלילה בגלל מפני שחושבים על מה יכלו לשפר ודואגים לסביבתם האישית.
הם אנשים כנים ולא עשירים במיוחד, אנשים שתורמים ותמיד דואגים בגלל שרוצים לשפר את עצמם ואת סביבתם.

# data[].attributes.body
"האנשים בימינו לא מתים מעודף רגישות" (עמוד 31).

המשפט נאמר על ידי אדון חמיל. מוחמד ואדון חמיל ניהלו שיחה בנוגע לאביו של מוחמד ומה עלה בגורלו. השיחה התגלגלה לסיבת הנשירה של מומו מבית הספר, בטענה שהוא "זקן מדיי" ו"צעיק מדיי" לגילו. אדון חמיל הסביר למוחמד שהרגישות שלו עושה אותו שונה ומיוחד מאנשים אחרים.

לדעתי, הביקורת החברתית הנובעת מן המשפט היא חוסר הרגישות וחוסר האמפתיה של החברה אחד כלפי השני. כלומר, כוונתו של אדון חמיל היא שאנשים לא מתים מעודף רגישות משום שהחברה כמעט ולא מראה רגישות כלפי הסביבה ובעיקר כלפי האנשים החלשים בחברה.

אדון חמיל מתואר על פי מספר כמורה לחיים ש מוחמד. לכן כאשר הוא משתמש במשפט הזה הוא מכין את מומו לעולם הדוקרני שבחוץ ולקשיים הנובעים מהחברה.

# data[].attributes.headline
ג'ון ג'ון דוידוף

# data[].attributes.subject
ג'ון ג'ון דוידוף

# data[].attributes.body
"אני רוצה שיחזירו לי את בני במצב שבו היה! אני רוצה בן במצב ערבי אמיתי ולא במצב יהודי לא אמיתי!" (עמוד 142).

המשפט נאמר בפגישתו הראשונה של מומו עם אביו יוסף קאדיר.

הביקורת החברתית אשר עולה ממשפט זה היא על הקשר בין ערבים ליהודים ובפרט על תורת הגזע ועל הגזענות המתרחשת באירופה וברומן.
וסף קאדיר, אביו של מומו, מופתע לגלות שבנו גודל כיהודי ומסרב להשלים עם עובדה זאת – "אני רוצה בן במצב ערבי אמיתי ולא במצב יהודי לא אמיתי".

הסופר, אמיל אז'אר יוצר אהבה בין רוזה לבין מומו ללא קשר לדתם, מומו גודל כילד ערבי אך רוזה ניסתה למסור את מואיז, ילד יהודי כדי שיוסף יוותר עליו, מה שמסמל את זה שכל אדם הוא שווה ללא הבדל של דעת גזע ומין.  מה שמלמד אותנו כחברה על היכולת לגבור על דעות קדומות גזעניות ללא הצורך לשפוט אדם לפי דתו.

# data[].attributes.body
"חוקי הטבע – אני מחרבן עליהם, גברת לולה. אני יורק עליהם. חוקי הטבע אלה דברים כל כך גועליים, שאפילו צריך לאסור אותם."

הביקורת נגד חוקי הטבע שהורסים את גופם ושכלם של הזקנים. אותם החוקים שמחייבים רופאים להשאיר את הזקנים והחולים כמה שיותר זמן בחיים אפילו אם הם סובלים והם כבר לא רוצים לחיות. לפי דעת מומו בני האדם צריכים להלחם נגד חוקי הטבע. הדרך של מומו להלחם בחוקי הטבע היא לייפות את גברת רוזה בימיה האחרונים ולבשם אותה גם שהיא חיה חיים לא חיים וכבר מטושטשת ולא צלולה כמו פעם. בנוסף הוא מתעצבן שגברת לולה שהיא גבר לשעבר לא יכולה ללדת בגלל חוקי הטבע, למרות שהיא יכולה להיות האמא הטובה בעולם

# data[].attributes.headline
"זמן רב לא ידעתי שאני ערב

# data[].attributes.body
"זמן רב לא ידעתי שאני ערבי, כי איש לה העליב אותי" - עמ' 9

# data[].attributes.headline
"אהיה השוטר והסרסר הגדול 

# data[].attributes.body
"אהיה השוטר והסרסר הגדול ביותר בעולם, ואז איש כבר לא יוכל למצוא זונה זקנה ועזובה שבוכה בקומה השישית בבית בלי מעלית."

# data[].attributes.body
"אהיה השוטר והסרסר הגדול ביותר בעולם, ואז איש כבר לא יוכל למצוא זונה זקנה ועזובה שבוכה בקומה השישית בבית בלי מעלית."

לדעתי, הביקורת העולה במשפט זה הינה על החברה הצרפתית. ביקורת על נושא זה חוזרת על עצמה פעמים רבות בסיפור "כל החיים לפניו". במקרה זה, המשפט נאמר בביקורת על כך שהחברה הצרפתית מתעלמת מאנשים שבדרך כלל מכנים "שקופים". סיפורנו מלא בהם מאחר והוא מתרחש ברובע בלוויל מוכה הפשע והעוני שבפריז, תושבי רובע בלוויל הינם אנשים שהמזל לא האיר את זיו פניהם והם חיים בתנאים מאוד נמוכים הכוללים: עוני, זנות, אלימות וכו'. מהכתוב לעיל גם מגיע ההקשר למשפט, מומו מדבר על כך שבעולם מתוקן זונה זקנה ועזובה אשר עברה חיים מאוד קשים כמו גברת רוזה אינה יכולה להיות חסרת ערך עבור החברה הצרפתית. על החברה הצרפתית החובה לדאוג לאנשים "השקופים", על פי דעתו של מומו.

# data[].attributes.body
״הטבע עושה כל מיני דברים לכל מיני אנשים ואפילו לא יודע מה הוא עושה.״ (עמ׳ 104)

המשפט נאמר על ידי מומי כאשר לואי שרמט, השכן הצרפתי מהקומה השנייה בבניין בא לבקר את רוזה לאחר ששמע על מצבה הקשה. לפי פירושו של מומו  אדון שרמט בא לבקר לראשונה אחרי עשרים שנה שהוא ורוזה חיים באותו הבניין משום שהוא חיפש אדם שמזדהה עם מצבו. מכיוון, שגם הוא כמוה היה זקן בודד שנמצא בסוף חייו וכל שנותר לעשות הוא לחכות שתבוא השעה למות לכן, כל אפשרות לחברה היא מבחינתו נשגבת.

במהלך כל הספר ישנה ביקורת של מומו על הטבע, על חוקיו ועל הדברים הנוראים שהוא עושה לאנשים.

במשפט זה מביע מומו את אחת מביקורותיו על הטבע בה הוא מבקר את הטבע על השפעתו על אנשים בעת הזקנה. הוא כועס על חוסר היכולת של המבוגרים לשלוט על מוחם ועל גופם בגלל הטבע ומדמה זאת להתקף שהם מקבלים. הוא נפגע בעבור אותם הזקנים שבסביבתו על כך שמעבר לכך שהם מיצו את חייהם והגיעו לסופם הם גם צריכים לחוות את כל אותם הנגזרות להיותם זקנים כמו מחלות, חוסר שליטה על הסוגרים וכדומה… לפי דעתי הביקורת שלו באה מהמקום הזה של האומללות שקיימת סביבו כלומר, בסביבה בה הוא חי, בשכונתו חיים אנשים עניים שכל חייהם הם בסופו של דבר וסביב ההישרדות היומיומית. הם לא חווים אושר ולכן, עצם העובדה שהם חיו עד הזקנה בצורה הזאת ואז כשהם מגיעים לזקנה הטבע גם מנחית עליהם את כל גזרותיו ומאמלל אותם עוד יותר הוא מה שפוגע וכואב למומו וכתוצאה מכך הוא מבקר את הטבע.

# data[].attributes.headline
יעל אילון לוסטיגמן

# data[].attributes.subject
יעל אילון לוסטיגמן

# data[].attributes.body
"בשעה שהתענגנו על האוכל, הסביר לנו אדון ואלומבה, שבארצו הרבה יותר קל לכבד את הזקנים, לטפל בהם ולהנעים להם מאשר בעיר גדולה כמו פאריס, עם אלפי רחובות, קומות, חורים ומקומות שבכלל שוכחים, ואי אפשר להשתמש בצבא כדי לחפש את הזקנים בכל פינה שבה הם נמצאים היות שהצבא מיועד לטפל בצעירים." (עמוד 126)
המשפט נאמר כאשר אדון ואלומבה, וחמישה מחבריו מגיעים אל המעון, לאחר המופע הם יושבים עם מומו לאכול.
הביקורת שמובאת בקטע זה היא ביקורת על היחס אל הזקנה. ואלומבה מתאר את ההתעלמות וחוסר היחס שמקבלים הקשישים, תוך ביקורת על הדרך בה מתייחס העולם המערבי אל הזקנה. כלומר, בעולם המערבי נוטשים את הזקנים ולא דואגים להם. ביקורת זו באה לידי ביטוי בולט גם בסיום הספר בהתייחסות של מומו ליחס אל הזקנה. מומו בסיום הסיפור מבטא במילים את הביקורת הנוקבת על יחס המוסדות והחברה הצרפתית אל המהגרים ואל הזקנה.

# data[].attributes.body
"האנשים בימנו לא מתים מעודף רגישות". זה משפט שאמר אדון חמיל למומו כשמומו שאל אותו אם הוא יודע משהו על אבא שלו, ואחר כך הם דיברו על למה סילקו אותו מבית ספר - מומו סיפר לו שגברת רוזה אמרה לו בהתחלה שסילקו אותו בגלל שהוא צעיר מדי ואחר כך כי הוא בוגר מדי. אדון חמיל הסביר לו שזה לא אשמתו אלא אנשים פשוט לא מספיק רגישים ולא מבינים אותו.

הביקורת החברתית המועברת במשפט הזה היא על זה שאנשים לא מספיק רגישים ומתחשבים בכאלה שהם במעמד נמוך מהם, כמו מומו, ולא מספיק עוזרים להם. הביקורת היא גם כלפי זה שכל אחד מסתכל רק על עצמו ולא ממש אכפת לו מה עובר על אחרים.

# data[].attributes.body
"הקשב לי מומו, איני רוצה להכנס לבית החולים הם יענו אותי שם"

המשפט נאמר מרוזה למומו. בחרתי בציטוט זה כי הוא מבהיר היטב את הראייה של רוזה לגבי החיים שלה והעולם בכללי. רוזה עברה המון בחייה ונשמע מצחיק שבית חולים מכל המקומות מפחיד אותה עד כדי כך. אולי אפשר אפילו להשוות בין חווית השואה שלה עם החוויה שכנראה הייתה עוברת בבית החולים ולומר שיש דמיון כי בשניהם לא שואלים לשלומך ואכפת מרצונותיך. זה אירוני כי בעצם בית חולים זה מקום שבו אמורים להשיג טיפול ורוזה טוענת שיענו אותה.

הביקורת החברתית שנשמעת מהציטוט הזה היא כלפי מי שמנהל את בית החולים באופן כזה שהחולים לא רוצים להגיע למקום כזה ויותר מזה העובדה שרוזה אישה מבוגרת צריכה לבקש מילד שלא יתן שישלחו אותה לשם מראה את חוסר האונים שלה אל מול המערכת שמחייבת חולים לה

# data[].attributes.headline
ונסה מרסיאנו

# data[].attributes.subject
ונסה מרסיאנו

# data[].attributes.body
"יש אנשים שיש להם הכל ואחרים שאין להם כלום".

הביקורת החברתית העולה מן הספר היא קשה ונוקבת. לפעמים הביקורת שלו נאמרת באופן ישיר, פעמים היא משתמעת בעקיפין. בדרך כלל היא באה לידי ביטוי באמירות, לרוב צדדיות.  חייו העלובים של מומו הם מושא מרכזי לביקורת. הספר מציג חיים עלובים, קשיי יום , של שכבות עניות שהחברה מתנכרת אליהם, ומציג חריגים וקבוצות מיעוט שחייהם הם מאבק. תמונת העולם המצטיירת היא פער חברתי עצום בין השכבות המבוססות החברה המערבית השבעה והמתקדמת לבין קבוצות שוליים הנאבקות על קיומן בתת-תנאים. אי הצדק החברתי מתואר על ידי מומו כשהוא מדגיש שאינו מבין מדוע  מומו עצמו חי בהזנחה, בתנאי עוני, אינו לומד בבית ספר והוא חסר כל מסגרת סוציאלית תומכת.

השקפת העולם בספר רואה את בני האדם כשווים. רוזה ומומו אינם שופטים אנשים על פי צבע עורם, מוצאם, עיסוקם וכו'. מה שחשוב הוא אופיו של האדם, ובעיקר מידת האנושיות שבו. גברת לולה לדוגמא למרות כל מגרעותיה היא בעיני מומו האשה הכי טובה בעולם" רוזה אוספת אל ביתה ילדים מכל מוצא או דת ומנסה להעניק לכל אחד מהם קשר אל מוצאו וזהותו. בניגוד לרוזה , המקבלת כל אדם בלי קשר לאמונתו או גזעו, מתגלה אביו של מומו כגזען כשהוא מתפרץ ומסרב לקבל את בנו כשהוא סבור שגודל בטעות כיהודי .  בניגוד לאב דווקא רוזה, ניצולת השואה, מכריזה כי " כל העמים יש להם צדדים טובים".

# data[].attributes.body
"גברת רוזה שמרה מתחת למיטתה תמונה גדולה של אדון  היטלר, וכשהייתה אומללה וכבר לא ידעה לאיזה קדוש להתפלל, הייתה שולפת את התמונה, מסתכלת בה ומרגישה תכף ומיד הקלה, כי, בכל־זאת, הייתה לה דאגה רצינית אחת פחות."

הציטוט הזה הוא לדעתי אחד המשמעותיים ביותר בכל הרומן הציטוט הזה מצביע על הטראומה שנגרמת בחיים ואיך אדם גורר איתו את השדים שלו לאורך כל חייו. הביקורת כאן היא שאנשים בודדים בחברה לא מאושרים בגלל שהם לא אמתיים אם עצמם אילו רוזה הייתה אמיתית עם עצמה היא לא הייתה צריכה את התמונה של היטלר שתנחם אותה. יש ציטוט נוסף בספר שדן באנשים מסוממים באופן מסוים זה גם סוג של סמים פשוט משהו שמרחיק אותך מהביעות שלך ומרחיק אותך עם אימותים חיוניים עם עצמך.

# data[].attributes.headline
" זמן רב לא ידעתי שא

# data[].attributes.body
" זמן רב לא ידעתי שאני ערבי, כי איש לא העליב אותי"

# data[].attributes.body
"גם אדון חמיל הסביר לי בחיוך ששום דבר לא שחור לגמרי או לבן לגמרי ושהלבן הוא לעיתים קרובות שחור שמסתתר והשחור הוא לפעמים לבן שלא הצליח." במשפט זה מועברת ביקורת כלפי אנשי החברה הצרפתית הנאורה. המשפט אומר בהקשר לחברה הצרפתית שהאנשים החשובים בחברה הצרפתית רק נראים טובים, יפים ונוצצים מבחוץ אך מבפנים זה לא כך כלל. הם מתנהגים בצורה לא אנושית ולא מוסרית ולגמרי לא בהתאם למצופה מהם וממה שהם נראים מבחוץ. אך לעומת זאת יש מספר דמויות בסיפור שמבחוץ נראות עלובות, חסרות תועלת ומסכנות אך הם האנשים שמבפנים יש להם לב זהב והם בעלי מוסר. למשל הגברת לולה שעוזרת לרוזה רבות, האחים ואלומבה, האחים זעום ועוד.... הם האנשים שעוזרים למרות שהם חסרי כל ואין להם הרבה לתת אך בכל זאת הם בוחרים בדרך הישר לעומת האנשים במעמד הגבוה שמתנהגים בצורה לא מוסרית למרות שיש להם מה לתת.

# data[].attributes.headline
סער וולפשטיין 

# data[].attributes.subject
סער וולפשטיין 

# data[].attributes.body
״שמענו שכבר הרג כמה אנשים, אבל היו אלה עניינים פנימיים של כושים חסרי זהות, כמו השחורים של ארצות הברית, והמשטרה אינה מטפלת במי שלא קיים״

במשפט זה מועברת ביקורת עמוקה כלפי המשטר בצרפת.

המשפט מוכיח שלמשטרה ולממשל לא אכפת מאוכלוסיות חלשות (״כושים חסרי זהות״), והם דואגים רק לאוכלוסיות מסוימות המבססות את המדינה, ובכך דואגים לאינטרסים של עצמם.
המשפט מציג את עובדה זו בתור מובנת מאליו לכלל האנשים בחברה, ואפילו לגיטימית.

# data[].attributes.body
"לפי דעתי, היו לה לאמך דעות קדומות של בורגנית, מפני שבאה ממשפחה טובה. היא לא רצתה שתדע באיזה מקצוע היא עוסקת. לכן הסתלקה בבכי ובלב שבור ולא חזרה, כי הדעה הקדומה הייתה גורמת לך הלם חבלתי, כפי שאומרת הרפואה."

גברת רוזה מתארת בפסקה זו את אימו של מומו. בדבריה אלו מסתתרת ביקורת חברתית על המעמדות החברתיים בצרפת באותה תקופה. לבני המשפחות הטובות, הבורגנים, היו דעות קדומות שהבדילו אותם מבני המעמד הנמוך. המקצוע שבו אדם עוסק משקף את האדם ומי שלא עוסק במקצוע מכובד צריך לחוש בושה ואי נעימות.

# data[].attributes.body
"זמן רב לא ידעתי שאני ערבי, כי איש לה העליב אותי" - עמ' 9
ידוע שהמשפט הזה לא מכוון ישר למוחמד. מוחמד מבין שקיימת גזענות בעולם. מוחמד לא היה מודע שהיה גזענות כלפי ערבים. לפעמים מתעללים במוחמד הוא שוכח למה. מה ששונה עם מוחמד שהוא מרגיש שייך לכל מקום, הוא מרגיש בנוח. למרות כל זה לפעמים הוא מצליח להבין שצוחקים ויורדים עליו כי הוא ערבי.

# data[].attributes.body
''זמן רב לא ידעתי שאני ערבי, כי איש לא העליב אותי."

את המשפט אמר מומו.
החיבור במשפט בין "ערבי ו"העליב" מוביל למסקנה שאם הוא ערבי אז זה מובן מאליו שהחברה תעליב אותו. הביקורת כאן היא על החברה הגזענית של תחילת-אמצע המאה ה20 שבא המוסכמה החברתית היא להיות נוצרי ארי, משמה אם אינך נוצרי ארי אתה  מועד להשפלה ועלבון. מומו הערבי אינו עומד על המוסכמה החברתית ולכן מבחינת החברה זה בסדר להעליב והלשפיל אותו.

# data[].attributes.body
״לא הייתה לה אפילו זכות לאמץ ילד, כי המחופשים שונים יותר מידי ולא סולחים להם על זה״
המשפט נאמר על ידי מומו לגבי גברת לולה, והביקורת המסתתרת במשפט זה מופנית כלפי הממשלה הצרפתית בתקופה זו.
ב׳מחופשים׳ התכוון מומו לאנשים שכמו גברת לולה, החליטו לשנות את מינם/ התלבשו והתאפרו בדרכים שנתפסות כמתאימות למין השני מהם. ע״פ מומו, לאנשים שהשתייכו לקהילה הגאה באותה התקופה לא הייתה זכות לאמץ ילד, משום שנתפסו כשונים (ועדיין, במדינת ישראל), והביקורת מופנית כלפי הממשלה על האפליה כלפי אנשים מהקהילה הגאה ולקיחת הזכות להורות שלהם. בנוסף, הביקורת עשוייה להיות כלפי החברה- שהרי העובדה שהחברה אינה מקבלת את לולה כשווה ומבדילה אותה, הינה הגורם שהממשלה גם היא מחשיבה אותם כשונים ומונעת מהם זכויות בסיסיות.

# data[].attributes.body
״הם מתגוררים בהרבה מעונות, שקוראים להם משכנות עוני ושחסרים בהם הדברים החיוניים ביותר כמו תברואה והסקה מרכזית. מטעם עיריית פריס, שאינה מגיעה עד שם... לפני זמני היו שם מעברות אבל צרפת הרסה אותן כדי שלא יראו אותן.״  (עמ’ 24) הציטוט מתאר את מעונות השחורים כביקורת חברתית על ההתעלמות של השלטון/ העירייה לגבי העוני והמצוקה- שהם אפילו לא מנסים ולא מגיעים למקומות בהם יש חוסר חיוני רק בגלל שאלו ילדים הבאים מאפריקה (כנראה בגלל הגזענות שעוד הייתה קשה) והשלטון לא פתר את העוני, רוזה מספרת באמירה ביקורתית שהשלטון הרס את המעונות הארעיים כדי לא להשאיר עקבות.

# data[].attributes.body
כשפרצו את הדלת, כדי לראות מאין זה בא וראו אותי שוכב על־ידה, התחילו לצרוח הצילו, איזו זוועה, אבל קודם לא חשבו לצעוק, כי לחיים אין ריח."

מומו אומר את המשפט הזה כאשר השוטרים פורצים למרתף שבו גברת רוזה מתה ,בעקבות כך שגופה הסריחה והריח החזק הפריע לתושבים שליד, וכאשר הם רואים אותו לידה גופתה, הם צועקים ומזדעזעים מהגופה ומהעובדה שילד יושב ליד הגופה.

משפט זה מעביר ביקורת על הממסד הצרפתי, בכך ש "עלובי החיים", חיים בתת תנאים, צריכים להילחם יום יום בשביל להשיג מזון ושתייה בכדי להתקיים, וחיים בהמון סבל ומחסור כל חייהם, והממסד שאמור לעזור להם להתקיים בסיפוק תנאים בסיסים למחייה, מתעלם ,לא מתעניין בהם ולא נותן להם עזרה, מכיוון שהממסד רואה אותם בתור אנשים ללא השכלה או אמצעים לתרום לו, אך כאשר זה מגיע למצב שקורה משהו שאי אפשר להתעלם ממנו, אז הם מתערבים ומטפלים במצב בשקלות ובמהירות. הם יכולים לטפל באותו דרך גם במצוקות של האנשים שזקוקים לכך, אבל אין להם עניין בכך ולכן לא פועלים, וזה מצב עגום ביותר לדעתי.

במקרה של רוזה ומומו, ביקורת זו באה לידי ביטוי במקרה שאליו מתקשר הציטוט, בכך שכאשר הם חיו בסבל ובמחסור, לקשיים שלהם לא היה ריח שהפריע ולכן הממסד התעלם ולא עזר לה, אך כשרוזה מתה פתאום היה להם אכפת, והם הגיעו לטפל במוות ובריח החזק שהפריע לאנשים שם מכיוון שזה משהו שלא היה אפשר להתעלם ממנו.

# data[].attributes.headline
מישל רבינוביץ'

# data[].attributes.subject
מישל רבינוביץ'

# data[].attributes.body
" את הזונות שעובדות בחינם לא רודפת המשטרה ומתנפלת רק על אלו ששוות משהו"
הביקורת שלדעתי מוצגת כאן היא כלפי המשטרה, שרודפת רק זונות שמרוויחות מהעבודה הזו כסף טוב כאילו זה בסדר שנשים אחרות יעשו את זה אם הם לא פוגעות בכלכלה, ציטוט זה מבטא את הביקורת על המשטרה ועל כך שהיא פועלת על פי אינטרסים כלכליים ולא לטובת הכלל, כפי שהיא צריכה להיות.

# data[].attributes.body
"באפריקה הם מקובצים בשבטים, והזקנים מבוקשים מאוד, בגלל כל מה שהם מסוגלים לעשות בשבילך אחרי מותם. בצרפת האנשים אנוכיים, ולכן אין שבטים." (עמוד 126)

מומו צופה בגברת רוזה ההולכת ודועכת והוא מרגיש מתוסכל שאף אחד לא מצליח לפתור את הבעיה של רוזה. הוא שומע מאדון ואלומבה על היחס שמקבלים הזקנים באפריקה.
בציטוט זה מומו מעביר ביקורת על החברה הצרפתית שלא עושה דבר בשביל רוזה. כמה שהחברה הצרפתית אנוכית ובה אנשים לא טורחים להסתכל על אדם אחר ובטח שלא לעזור לשפר את מצבו. מומו כועס שאף אחד לא עוזר לגברת רוזה שעברה כל כך הרבה בחייה, וכל הצרפתים עומדים מהצד ולא עוזרים.

# data[].attributes.body
״כשאישה צריכה לקיים את עצמה, אין לה זכות לקבל סמכות של אב - זה מפני שהיא זונה. לכן היא מפחדת לאבד את הילד ומסתירה אותו, כדי שלא יקחו אותו למוסד.״

משפט זה מהווה אמירה ביקורתית כלפי השלטון שאינו מאפשר לאימהות זונות לגדל את ילדיהן. בשנות ה-70 של המאה ה-20 בצרפת, התקופה בה הרומן נכתב, הייתה תרבות פטריארכלית - כלומר תרבות המקדשת את שלטון האב. לכן, בהיעדר אב התומך במשפחה ומפרנס אותה, הנשים לא הורשו לגדל לבד את ילדיהן. ילדי הזונות נתפסו בעיני החברה והשלטון כילדים שלא נועדו להיוולד ושאינם נחוצים לאיש, אלא נולדו בעקבות ״תנאי תברואה״ ירודים.
מומו הוא נער בוגר אשר רואה את עולמם של עלובי החיים בראייה ביקורתית ומוחה על העוולות הנעשות בסביבתו. לכן, הוא מבקר את העובדה שנאסר על נשים שמפרנסות את עצמן לגדל את ילדיהן, ובכך נשללת מהן זכות הבחירה על ניהול חייהן כמו גם גרימת נזק לעתיד הילדים.

# data[].attributes.headline
נטע בורוביץ 

# data[].attributes.subject
נטע בורוביץ 

# data[].attributes.body
״הוא חייב להתרגל לשחור, אחרת לא יוכל להסתדר״(עמ 15)
את המשפט הזה אמרה גברת רוזה למומו שהיה צריך לקחת  את בנניה למעונות האפריקאים.
לדעתי משפט זה מראה ביקורות על החברה מיכוון שגברת רוזה לא האמינה בכלל בדעתה שילד כהה עור  יכול להסתדר בחברה של לבנים. בתקופה זו יש עדיין גזענות קשה וילד כהה עור לא יתקבל ולא יצליח החברה של אנשים לבנים ולכן הוא חייב להתרגל לחיות עם אנשים בצבע עורו.

# data[].attributes.headline
נועה קילשטיין 

# data[].attributes.subject
נועה קילשטיין 

# data[].attributes.body
״הרפואה צריכה להגיד את המילה האחרונה ולהילחם עד בסוף, כדי למנוע שרצון האלוהים יתממש״ (עמוד 149). ציטוט זה נאמר על ידי מומו כאשר גברת רוזה מאבדת את הכרתה ודוקטור כץ מאלץ את מומו לשלוח לבית החולים. מומו מעביר ביקורת כנגד הארכת חיים מלאכותיים. הוא טוען כי הארכת חיי אדם על ידי נטילת תרופות היא חוסר מימוש של רצון האלוהים.

# data[].attributes.body
"יש אנשים שיש להם הכל ואחרים שאין להם כלום".

ביקורת חברתית מאוד בולטת בספר היא כלפי הממסד הצרפתי המתעלם מעלובי החיים.
הביקורת מכוונת כלפי הממסד הצרפתי אשר מתעלם מהאנשים שנמצאים במעמד נמוך מבחינה כלכלית  עד שהם מפריעים לו במשהו.
הממסד מתבטא במשרד הסעד העובדות הסוציאליות, החוקים שאוסרים על זונות לגדל את ילדיהם, בתי חולים שמאריכים את סיבלם של הזקנים והמשטרה שלא מתערבת כשעבריינים בשכונות העוני רוצחים ונרצחים.

הרומן מציג חיים קשים של השכבות העניות שהחברה מתנכרת אליהם ומציג חריגים בחברה שחייהם הם מאבק יום יומי. תמונת העולם המצטיירת היא פער חברתי עצום בין השכבות המבוססות של החברה המערבית, המתקדמת, לבין קבוצות השוליים הנאבקות על קיומן בתת תנאים.
הביקורת ואי הצדק החברתי מתואר על ידי מומו בציטוט שבחרתי. הוא מדגיש שאינו מבין מדוע יש אנשים כמוהו , חסרי כל דבר וערך, למה הוא חי בהזנחה, בתנאי עוני, אינו לומד בבית הספר והוא חסר כל מסגרת סוציאלית תומכת. מומו כותב בעצמו את סיפור חייהם של עלובי החיים, אלה שלא רואים, האנשים השקופים. על מנת לתת לקבוצות אלה קווי מתאר וקול אנושיים. את שקיפותם מבטא מומו בסוף הרומן: "קודם לא חשבו לצעוק כי לחיים אין ריח״.

# data[].attributes.headline
אביב בן דרור

# data[].attributes.subject
אביב בן דרור

# data[].attributes.body
"תשמע דוקטור כץ, אל תטלפן לבית החולים. תן לי עוד כמה ימים ייתכן שהיא תמות לבד. וחוץ מזה אני צריך למצוא לי סידור. אחרת יזרקו אותי שוב ללשכת הסעד."

בחרתי בציטוט הזה בתור ציטוט שמעביר ביקורת מכיוון שראשית מסתתרות פה שתי ביקורות לשני גופים שונים (שמתקשרים זה לזה) וגם מהסיבה הנוספת שאני חושבת שזה אבסורד מה אותם הגופים שמוזכרים פה אמורים לספק ומה בפועל הציבור תופס מהם.

הביקורת המרכזית שראיתי כאן לנכון להדגיש היא הביקורת כלפי בתי החולים ושירותי הבריאות, אנשי רפואה ומקומות כללו שמספקים טיפול אמורים להיות מקומות בהם אפשר להרגיש בטוחים ולא לפחד, מקומות שנותנים תקווה ברגעים של חוליי, ואילו כאן בסיפור בית החולים מוצג במסווה כבית קברות, המקום האחרון שאליו רוצים להגיע, אופציה שהיא תחנה סופית ומפחידה, ואני חושבת שכל מילה נוספת מיותרת.

הביקורת השנייה שראיתי בציטוט הנ"ל היא ביקורת שקצת "זרקו על הדרך" והינה הביקורת כלפי שירותי הרווחה. ילד קטן שלא אומר לחשוב רחוק ולהנות כביכול מהרגע. ולדעת שתמיד יש לו רשת ביטחון (מכיוון שילדים שמקושרים לשירותי הרווחה לרוב יתומים) הענקת החום והתמיכה אמורה להיות גדולה ואין סיבה לחשוש "שיזרקו אותך לכלבים" כמו פה. שירותי הרווחה אמרו להיות מקום לפנות אליו כשצריך, ולא משטרה חשאית שממנה מתחמקים.

# data[].attributes.body
"הזקנים שווים כמו כולם… ולפעמים הם אפילו סובלים יותר מאיתנו כי הם כבר לא יכולים להתגונן. הם הותקפו על ידי הטבע שמסוגל להיות מנוול נוראי והוא הורג אותם לאט לאט, אצלנו זה עוד יותר אכזרי מאשר בטבע, כי לנו אסור לרחם על זקנים ולגמור אותם, כשהטבע חונק אותם באיטיות וכשהעיניים יוצאות להם מחוריהן מרוב סבל"

בחרתי בציטוט זה מכיוון שהוא מייצג ביקורת כלפי התנהלות בית החולים וכלפי אנשים שמחליטים את גורלם של אנשים זקנים מבלי רצונם, הביקורת מופנית כלפי בית החולים אשר מתעלם מהעובדה שאנחנו תוצרים של הטבע ולפני שהאבולוציה התפתחה כולנו היינו שווים, זקנים, צעירים, גברים ונשים וכאשר האבולוציה התפתחה שינינו את הטבע, אנשים מבוגרים/זקנים אשר כבר לא יכולים להגן על עצמם כי הטבע מחליש אותם לאט לאט ממשיכים לחיות גם בלי רצון, בית החולים מנסה להציל ולהמשיך לנסות להחיות אנשים זקנים גם עם הסיכויים קלושים כי אנשים צעירים שקרובים לאותו אדם אומרים להם לעשות כך אבל מה שקורה בעצם שהם מתנהגים באנוכיות כלפי הזקנים ומאריכים את המוות שלהם.

הרומן מציג ביקורת זאת כלפי בית החולים כאשר גברת רוזה גססה ועמדה להיכנס לבית החולים, היא אומרת למומו שלא יכניס אותה לבית החולים כי שם ינסו להציל אותה בכל מחיר גם אם זה יאריך את המוות שלה.

# data[].attributes.body
"חוקי הטבע. אני מחרבן עליהם, גברת לולה. אני יורק עליהם. חוקי הטבע אלה דברים כל כך גועליים, שאפילו צריל לאסור אותם".

הביקורת המועברת במשפט זה היא  על חוקי הטבע. כלומר, כוונתו של מומו בציטוט זה היא שמוות טבעי גורם לייסורים שגורמים להם לחיות בסבל נוראי ולא ממיתים אותם לפני שהם מגיעים למצב מדורדר. לכן, מומו חושב שבני אדם צריכים להלחם בחוקי הטבע ולא מהסס להעביר ביקורת על כך. בספר, לוחמה זו של מומו בחוקי הטבע, באה לידי ביטוי בכך שהוא שופך צבעים ובשמים על גופתה של רוזה.
דמות נוספת המחזקת את העברת ביקורת זו בספר, היא גברת לולה שהיא גבר לשעבר (עברה שינוי מין). בספר נותנים מקום וחשיבות גם לקהילה הגאה ולאנשים הנמצאים "מחוץ לחוקי הטבע" ואף מאדירים אותה והיא מתוארת כדמות בעלת לב טוב. מומו אוהב אותה מאוד וגם מתעצבן כשהיא לא יכולה ללדת, למרות שיכלה להיות האמא הטובה ביותר בעולם.

# data[].attributes.headline
דניאל פרידמן

# data[].attributes.subject
דניאל פרידמן

# data[].attributes.body
"בבית החולים הם יאלצו אותי לחיות בכוח, מומו. יש להם חוקים בעניין זה. ממש חוקי נירנברג." (עמוד 162).

במשפט זה יש מעביר ביקורת על העקרון הראשי של בתי החולים- להשאיר אנשים בחיים בכל מחיר. על פניו, עיקרון זה נראה מתבקש וחשוב לבית חולים , אבל, בסיפור מראים לנו את הצד שני של אנשים שכבר כל כך קשה שהם מעדיפים למות מוות טבעי ולא רוצים שימשיכו את חייהם בעזרת תרופות ואמצעים מלאכותיים. ביקורת זו כלפי בית החולים היא בעצם חלק ממוטיב חוזר בספר על האיסור על המתת חסד. בכך שבתי החולים לא נותנים לזקנים ולמוגרים למות, הם גורמים להם להמשיך לחיות אבל בחיים פחות שמחים ותוך כדי מאבדים את צלם האנוש שהיה להם העברם. המסר שהספר מנסה הוא שלזקנים עדיף למות מאשר לחיות חיים מלאכותיים, קשים ו"מזויפים".

בחלק השני של הציטוט רוזה, שאומרת את הציטוט, משווה את החוקים בבתי בחולים לחוקי נירנברג. חוקי נירנברג היו חוקים מימי שילטון הנאצים בגרמניה שהגדירו מיהו אזרח גרמני הם נועדו לשלול את הזכויות לאנשים שלא ענו על הדרישות שהציבו החוקים- לאנשים שלא ארים.

# data[].attributes.headline
אלדר אסלנביילי

# data[].attributes.subject
אלדר אסלנביילי

# data[].attributes.body
"הזקנים שווים כמו כולם… ולפעמים הם אפילו סובלים יותר מאיתנו כי הם כבר לא יכולים להתגונן. הם הותקפו על ידי הטבע שמסוגל להיות מנוול נוראי והוא הורג אותם לאט לאט"

אחת מהביקורות החוזרות במהלך הספר היא הביקורת של הסופר אשר הוא מעביר דרך מומו כלפי חוקי הטבע.  חוקי הטבע שהורסים את גופם ושכלם של הזקנים, גורמים להם לחיות בסבל נוראי ולא ממיתים אותם לפני שהם מגיעים למצב כל כך מדורדר.הוא חושב שבני אדם צריכים להלחם בחוקי הטבע ולעזור לזקנים הסובלים למות.הוא כועס על חוקי הטבע גם כשהם משחיתים  את גוויתה של רוזה, הוא  מנסה להלחם בהם על ידי שפיכת צבעים ובושם על הגופה.מומו אוהב מאד את גברת לולה שנמצאת מחוץ לחוקי הטבע, אך חבל לו מאד שחוקי הטבע לא מאפשרים לה ללדת ,למרות שיכלה להיות "האמא הכי טובה בעולם". בנוסף לזאת מומו מתנגד קשות לכך שיישלחו את גברת רוזה לבית חולים בגלל מצבה הקשה ושם יתללו בה עוד יותר בכך שבמקום לעזור לה להילחם בחוקי הטבע אשר גורמים לה לסבול ולהמית אותה בשקט, בבית החולים "ייהפכו אותה לצמח" והיא תצטרך לחיות במצב הנוראי הזה עוד 15 שנה. בסופו של דבר, מומו מאפשר לרוזה למות כפי שרצתה, לפני שיאריכו את חייה באופן מלאכותי.

בנוסף לזאת מומו מבקש מד"ר כץ לבצע המתת חסד ברוזה. הוא שואל מדוע מותר להרוג עוברים ולמנוע מהם את החיים ולעומת זאת אסור להרוג זקנים חולים ומיוסרים. לד"ר כ"ץ אין תשובה לטענותיו, מלבד הטיעון שהדבר אסור על פי החוק. חוסר יכולתו של ד"ר כץ להתמודד עם הטיעונים של מומו מחזק את העמדה המוצגת ביצירה

# data[].attributes.body
"שמענו שכבר הרג כמה אנשים , אבל אלה היו עניינים פניימים של כושים חסרי זהות, לא צרפתים , כמו השחורים של ארצות הברית , והמשטרה עינה מטפלת במי שלא קיים" במשפט זה מובעת ביקורת על המשטר בצרפת והמשפט מביע את הצער שלו על כך שלמשטר לא אכפת מעניינים של "כושים חסרי זהות" אלא אכפת להם רק מאנשים צרפתיים " אמיתיים" למרות שגם הכושים הם אזרחים שלהם.
הביקורת במשפט הזה אי שהחברה ובמיוחד המשטר הם אנוכיים ומלאי אינטרסים ודואגים רק לאנשים "חשובים" ועמידים אבל הם לא שמים על אנשים עניים שיותר קשה להם ולכן כאשר מציגים את זה בספר מדגישים שכמב לא אכפת למדינה מהעניים כמו שלמשל הם נותנים לגברת רוזה אישה מבוגרת בת 60 שדואגת לילדים כל יום לעלות 6 קומות של מדרגות ברגל כל יום ולא דואגים לך בכלל ועל זה מובעת ביקורת במשפט

# data[].attributes.body
"כשפרצו את הדלת, כדי לראות מאין זה בא וראו אותי שוכב התחילו לצרוח: הצילו, איזה זוועה. אבל קודם לא חשבו לצעוק, כי לחיים אין ריח". במשפט הזה, מומו מביע בצער את העובדה שלאנשים לא היה אכפת מגברת רוזה כשהיא עוד הייתה בחיים גם שהיא הייתה במצב מאוד גרוע, לאף אחד לא היה אכפת. אך רק כשמתה והתחילה להסריח, אנשים שמו לב כי זה הפריע להם לחיי היומיום. הביקורת במשפט הזה היא שאנשים הם אנוכיים ולא רואים אף אחד מלבד עצמם. לכן, כאשר גברת רוזה לא יכלה לזוז או לעלות במדרגות הבניין בגלל המחלות שלה, לאף אחד לא היה אכפת כי זה לא מפריע לאף אחד. אך כאשר היא מתה, והריח שלה התחיל להסריח לאנשים את הבניין רק אז היה להם אכפת ותהו מה קרה.