# data[].attributes.headline
מה שהביא לפיצול הראשון בית החמתרות- הבלגה ויקיפדיה

# data[].attributes.subject
מה שהביא לפיצול הראשון בית החמתרות- הבלגה ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מתוך ויקיפדיה, האנציקלופדיה החופשית

מדיניות "ההבלגה" הייתה מדיניות של ארגון " ההגנה" בסוגיית התגובה לתוקפנות ה ערבית נגד היישוב ב ארץ ישראל בימי המנדט הבריטי. פירושה של אותה "הבלגה" היא התאפקות והגנה עצמית. למעשה, מדיניות זו הובילה להתבצרות בתוך היישובים ובהגנה עליהם מבפנים, נגד הפורעים הערבים. מדיניות זו מנעה מעשי תגובות אלימות ומעשי נקם בערבים חפים מפשע. המחנה ה שמאל-הפועלי תמך במדיניות ההבלגה.

תמיכה במדיניות ההבלגה

מטעמים מוסריים

רבים בהנהגת היישוב דיברו על מדיניות ההבלגה כמדיניות מוסרית אשר מהווה מקור גאווה עבור היישוב. הרב יצחק הרצוג, הרב הראשי לישראל בזמן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, אמר:

"אנחנו עומדים עכשיו במצב קשה מאוד מאוד... אני אמרתי לאיש אחד שבא להתווכח איתי כך: אני מזהיר בך, שאם חס וחלילה היו יורים בי והייתי נוטה למות, הייתי מצווה לכל ישראל וליישוב להיזהר ולהימנע מכל מעשה נקם. חלילה וחלילה. חלילה לנו ללמוד על דרך רשעי הגויים. מה השגנו במשך השנתיים? השגנו הישג גדול, קידוש השם לעיני כל הגויים, ופה בארץ ישראל הראה היישוב במשך שנתיים רוח טהורה, נתן ביטוי למוסד היהדות שהתקיים בידו, זהו הישג גדול...".

הרב הרצוג ו הראשון לציון, יעקב מאיר, יצאו בקריאה להקפיד על ההבלגה ולהימנע ממעשי נקם.[1]

ברל כצנלסון, ממנהיגי מפא"י, טען[2] בנאום בקונגרס הציוני ה-20 ב-1939 כי הבלגה היא הגנה עצמית שפירושה טוהר הנשק ואי פגיעה בחפים מפשע:

"הבלגה משמעותה, יהיה נשקנו טהור. אנו לומדים נשק, אנו נושאים נשק, אנו מתייצבים בפני הקמים עלינו, אך איננו רוצים שנשקנו יוכתם בדם נקיים... הבלגה זו שיטה מדינית ומוסרית כאחת, הנובעת מתוך תולדותינו ומתוך מציאותנו, מתוך אפיינו ומתוך תנאי מלחמתנו. אלמלא היינו נאמנים לעצמנו ונוקטים בקו אחר, היינו מזמן מפסידים את המערכה".

' הוועד הלאומי', הממשלה של היישוב היהודי דאז, פרסם כרוז ובו גילוי דעתו בנוגע להבלגה:

"לא בשפיכת דם נקיים יכופר דם קדושינו השפוך (פגיעה בערבים חפים מפשע לא תנקום על רצח של יהודים), אלא באמצעים מחודשים לקידום מפעלנו ובחתירה בלתי פוסקת לקראת כיבושים חדשים על דרך שחרורנו. לצערנו העמוק ראו בירושלים מעשי נקם בערבים, אשר הכתימו את כבוד היישוב והעמידו בסכנה את שלום ירושלים. אספת הוועד הלאומי... מביעה את רגשי זוועתה על מעשי פשע אלה, החותרים תחת היסודות המוסריים של היהדות והציונות, הזורעים שנאה בין עמי הארץ הזאת והעלולים להמיט שואה על היישוב היהודי והארץ כולה".

מטעמים מדיניים

דוד בן-גוריון, ממנהיגי מפא"י, תמך במדיניות ההבלגה מטעמים פרקטיים יותר. הוא העיר כי ההבלגה תביא ליחסים טובים עם בריטניה ולרגש חיובי לציונות בעיני דעת הקהל העולמית. דבר זה, כמובן, יביא תועלת ליישוב היהודי:

"מטעמים פוליטיים אסור לנו ללכת בדרכי הערבים... הערבים נלחמים באנגליה, והאינטרס הפוליטי שלהם הוא, להילחם באנגליה, כי הם רוצים להרחיק אותה מהארץ שהם מאמינים שהיא ארצם. אנחנו לא רוצים להרחיק את אנגליה, אלא להפך, לקרב אותה, למשוך אותה, לרכוש אותה ולסייע לנו לשוב לארץ".

התנגדות למדיניות ההבלגה והפרתה בידי אצ"ל

חברי ה אצ"ל, שפעלו נגד התוקפנות הערבית בניגוד להחלטת היישוב היהודי, הכריזו על עצמם כ- "שוברי ההבלגה". כוונתם, תקיפה לשם הגנה עצמית. מדיניות האצ"ל הובילה פעולות תגמול, ללא הבחנה, גם נגד תושבים ערבים חפים מפשע, כתגמול על טרור ערבי נגד ה יהודים.

זאב ז'בוטינסקי, ממנהיג התנועה הרוויזיוניסטית אמר באותם ימים:

"הזכרתי לעיל את המילה "הבלגה". מילה נדירה. לא שמעו אותה קודם לכן בעברית החדשה, היום-יומית בארץ ישראל. דומה שמילה זו היא כעת הנפוצה ביותר והשנואה ביותר בארץ ישראל... אל יסלפו היהודים את העובדות ואל יבואו בטענות. בארץ ישראל יש צעירים בין השמאל והימין שאינם פוחדים מפני התנגשות עם חיילים בריטים, שמכריחים אותם לשחק תפקיד של מוגי לב. הם אינם חוששים לעצמם ולחייהם, הם חוששים לחורבנה של הצהרת בלפור ולהפרת הברית בין אנגליה לעם ישראל...

"כל עם ילידים נלחם במתיישבים כל עוד קיים זיק של תקווה להיפטר מסכנת ההתיישבות הזרה. כך נוהגים וכך ינהגו ערביי ארץ ישראל, כל עוד מקנן בליבם ניצוץ של תקווה כי יעלה בידם למנוע את הפיכתה של פלשתינה לארץ ישראל... לפיכך יכולה התיישבותנו להתפתח בחסותו של כוח שאיננו תלוי באוכלוסייה המקומית, מאחורי 'קיר ברזל' שלא יהא בכוחה של האוכלוסייה המקומית לפרוץ אותו".

דוד רזיאל, מפקד האצ"ל באותם ימים, טען כי התגובה האלימה תביא להפסקת הטרור הערבי, כי הערבים האויבים מבינים רק את שפת הכוח:

" הטרור הערבי ושותפו הטוב והנאמן ההבלגה היהודית, יצרו בארץ מצב כזה שיהודי היה מוכרח להימנע מכמה עבודות מפני שהמוות היה אורב בדרכים, בעוד שערבי היה יכול ללכת לכל מקום שרצה ולעסוק בכל עבודה הטובה בעיניו, אפילו בסביבה יהודית טהורה. ככה סבלו חיי הכלכלה של היהודים בעוד שהערבים המשיכו את חייהם הנורמליים ואת עבודותיהם הרגילות. פעולות הגנה בלבד לא תוכתרנה בניצחון לעולם. אם תכלית המלחמה היא שבירת רצונו של האויב, זאת אין להשיג מבלי לשבור את כוחו, וברור שאי אפשר להסתפק בפעולה הגנה גרידא...

"כל החישובים האלה מוליכים אל מסקנה אחת: מי שאינו רוצה להיות מנוצח אין לו אלא לתקוף... הוא צריך להסתער על אויבו ולשבור את כוחו ואת רצונו. לפני שזה יספיק לתקוף אותו, הוא צריך לשלול מאויבו את האפשרות לתקוף...".

האצ"ל באותם ימים פעל בנוסח "דם תחת דם", דם יהודי תחת דם ערבי. הוא פרסם זאת ב- "קול קורא":

"אל תתפתו אחרי המחלוקת של מלחמה בעד ונגד פשיזם. לא פשיזם לנו היום ולא סוציאליזם. את תקוות ישראל הנצחית והיחידה גוזלים מאיתנו בשפך דם יהודים. ותשובתנו היחידה, הריאלית והממשית היא- דם תחת דם! אל תתחבאו יותר למראה הפורעים בנו! השמידו את האויב טרם שידו תתרומם! צאו לחזית ואל תברחו מן החפירות!

"החזית שלנו היא בתוך מרכז היישוב הערבי ושם צריכה להיות ידנו נטויה. הדרך שהראו הפצצות בשוקי חיפה, ירושלים העתיקה ו יפו- היא תצילנו. אין דם נקיים בקרב הערבים! אין עוברים לתומם מבין הערבים! נוער עברי, התגייס להשמיד ביד רמה את האויב!".

בכרוז שפרסם האצ"ל 5 חודשים לפני הכרזת העצמאות נאמר:[3]

להכות במרצחים הבריטים והערבים!

במשך שבוע אחד נפלו בהרוגים ובפצועים קרוב למאה אזרחים עברים. רכוש במאות אלפי לירות הושמד. אלפי אזרחים היו למחוסרי קורת-גג. התחבורה- עורק החיים הכלכליים- הושבתה.
בעולם נתקבל הרושם, כי הפורעים הערבים והסוכנים הבריטים העומדים מאחוריהם, הם הם שליטי הארץ הזאת.
אין לסבול עוד מצב זה- - אין להסתפק בשיטת ההתגוננות.
היא הייתה נכונה עד כה מבחינה מדינית- על כן נהגנו לפיה- חיילנו עמדו במשך שבוע בכל נקודות התורפה והדפו התקפות- אך שיטה זו תמיט עלינו אסונות פוליטיים אם נוסיף לנקוט בה בעתיד.
היוזמה תישאר בידי הפורעים. אנו נהיה מופתעים. ידינו תהיינה כבולות בידי המשעבד הבריטי.
הקץ לשיטת ההתגוננות הפסיבית!
נצא לקני המרצחים ונכריתם!
אין לנו ריב בעם הערבי. אנו רוצים בשלום עם העם השכן. אך את ידי המרצחים נגדע בלי רחמים.
והמרצחים אינם רק הפורעים הערבים המוסתים; הם גם - או בעיקר - שליחי המשעבד ה נאצו-בריטי.
הם הם שהטילו את הארץ למערבולת דמים. הם המזיינים את הפורעים והמעודדים אותם. הם האוסרים מגינים עבריים ומפרקים את נשקם. הם הרוצחים אותם בדם קר.
כוונת האויב ברורה:
הוא רוצה לפרק את הנשק מעל הכוח העברי.
הוא רוצה להפכנו ליהודי-חסות. הוא רוצה להכניענו ולהטיל עלינו את תוכנית מוריסון.
נסכל מזימתו!
נכה במשעבד הנאצו-בריטי.
לא ניתן לו לחזות בשקט בהתנגשויות דמים, פרי הסתתו, ובהתשת כוחנו.
נכריחו ונמריצו לפנות את הארץ - בניגוד לתוכניותיו השטניות.
הקץ להשתוללות הדמים במולדת!

הארגון הצבאי הלאומי בארץ-ישראל

למרות ההצהרות של הנהגת היישוב בעד ההבלגה, ביצעו יחידות של ההגנה פעולות תגמול, למשל ב לוביה ו בלד א-שייח'.[4]

הערות שוליים

1. ^ כרוז הרבנים הראשיים, דבר, 17 בנובמבר 1937
קריאת הרבנות הראשית, דבר, 8 ביולי 1938

2. ברל כצנלסון,, ^ כתבים, כרך ט', עמ' 66-65, הוצאת מפא"י,, 1946

3. ^ להכות במרצחים הבריטים והערבים!

4. ^ יהודה לפידות, פעולות תגובה ונקם של ההגנה, באתר "דעת"

# data[].attributes.attachment_link.title
מדיניות ההבלגה

# data[].attributes.attachment_link.description
מתוך ויקיפדיה, האנציקלופדיה החופשית מדיניות "ההבלגה" הייתה מדיניות של ארגון " ההגנה" בסוגיית התגובה לתוקפנות ה ערבית נגד היישוב ב ארץ ישראל בימי המנדט הבריטי. פירושה של אותה "הבלגה" היא התאפקות והגנה עצמית. למעשה, מדיניות זו הובילה להתבצרות בתוך היישובים ובהגנה עליהם מבפנים, נגד הפורעים הערבים.

# data[].attributes.headline
מה שהביא לפיצול הראשון בין המחתרות- ההבלגה

# data[].attributes.subject
מה שהביא לפיצול הראשון בין המחתרות- ההבלגה

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
מטח המרכז לטכנולוגיה חינוכית

# data[].attributes.attachment_link.title
שתי נקודות מבט - הבלגה או תגובה?

# data[].attributes.headline
ויקיפדיה- מחתרות ישראל

# data[].attributes.subject
ויקיפדיה- מחתרות ישראל

# data[].attributes.body
התמקדו בלח"י אצל"ל וההגנה

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
תורמים למיזמי ויקימדיה

# data[].attributes.attachment_link.title
מחתרות עבריות בארץ ישראל – ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
מתוך ויקיפדיה, האנציקלופדיה החופשית

# data[].attributes.headline
מה שקדם לסזון- ההתנקשות בלורד מוין

# data[].attributes.subject
מה שקדם לסזון- ההתנקשות בלורד מוין

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
אלון חן ציון

# data[].attributes.attachment_link.title
"בחייהם ובמותם לא  נפרדו" חלק ב' אליהו חכים ואליהו בית צורי - ההתנקשות בלורד מוין.

# data[].attributes.headline
ויקיפדיה- הסזון

# data[].attributes.subject
ויקיפדיה- הסזון

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הסֶזוֹן (ב צרפתית: saison - "עונה", המילה משמשת בהקשר זה כקיצור לביטוי "la saison de chasse" - "עונת הציד") הוא כינוי למאבק שניהל ארגון ההגנה נגד ה אצ"ל בין דצמבר 1944 לפברואר 1945, כדי לאלצו לחדול מביצוע פעולות נגד כוחות המנדט הבריטי. המאבק כלל הסגרת אנשי אצ"ל לידי הבריטים וכן אירועים שבהם הוחזקו אנשי אצ"ל בידי אנשי הגנה בתנאים קשים תוך חקירות שלוו לעיתים באלימות.

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נקלע היישוב היהודי ב ארץ ישראל לדילמה. אנשי היישוב נקרעו בנפשם בין המאבק בבריטים למען עלייה חופשית ומדינה עברית לבין הרצון להילחם ב גרמניה הנאצית לצד הבריטים. יו"ר הסוכנות היהודית דוד בן-גוריון קרא: "נילחם בספר הלבן כאילו אין מלחמה בהיטלר ונילחם בהיטלר כאילו אין ספר לבן". ואכן במהלך שנת 1940 הפסיק אף האצ"ל את פעולותיו נגד שלטון המנדט ושלח את אנשיו לסייע לבריטים במשימות שונות. באחת מהן, ב עיראק, אף נהרג מפקד האצ"ל דוד רזיאל.

מדיניות ההנהגה הרשמית בראשות בן-גוריון התבססה על שיתוף פעולה עם בריטניה וניסתה להשפיע על ממשלתה שתאות לקבץ את החיילים הארץ-ישראלים שבצבאה במסגרת בריגדה יהודית. פעולות האצ"ל וה לח"י הציקו מאוד לשלטונות המנדט. הבריטים שנקטו במדיניות של הפרד ומשול ביחס ליהודים וערבים, החליטו לסגל אותה מדיניות ביחסם ליישוב היהודי. הם הזהירו את ראשי המוסדות שאם לא ירוסנו לוחמי המחתרת, לא תאושר הקמת הבריגדה והצבא הבריטי יאלץ להשתמש באמצעים נמרצים נגד היישוב כולו. לנציגי המוסדות באנגליה נרמז כי פעולות האצ"ל והלח"י מחזקות את ידידי הערבים באנגליה. (בסופו של דבר השהו הבריטים את החלטתם עד יולי 1944 ו הבריגדה היהודית יצאה לחזית רק בסוף פברואר 1945).

בשנת 1943 נתקבלה החלטה אסטרטגית אצל ראשי הסוכנות היהודית לפיה יש לסייע לבריטים בכל דרך, הן בשל עצם התרומה למאבק נגד הנאצים, והן בתקווה שהדבר יביא להישגים מדיניים לאחר תום המלחמה. הנהגת היישוב חששה שפעולות האצ"ל והלח"י יחבלו במאמצים אלה, ויגררו את היישוב כולו למאבק שבו לא רצתה בשלב זה. היה אף חשש מתגובה של השלטון הבריטי לפעולות "הארגונים הפורשים", שתהיה מכוונת נגד היישוב כולו. ראשי האצ"ל והלח"י התנגדו להחלטה אסטרטגית זו והתפתח עימות חריף בינם ובין ראשי הסוכנות.

בחודשי הסתיו של שנת 1943 חזר ה לח"י לנקוט פעולות צבאיות נגד הכוחות הבריטים. כמה חודשים מאוחר יותר, בפברואר 1944 הכריז מפקד האצ"ל מנחם בגין על "מרד" מוצהר במנדט הבריטי. הצהרת מרד זו גרסה כי הבריטים מעלו באמון שנתן בהם היישוב היהודי וכי האכיפה הנוקשה של חוקי הספר הלבן המונעת עליית יהודים המבקשים לברוח מאירופה היא מעשה נפשע. אי לכך הכריז האצ"ל כי יחל לבצע התקפות נגד מטרות בריטיות שונות על מנת להביא לסילוק שלטונם מארץ ישראל. צעדים אלו עוררו התנגדות רבה בקרב ראשי הסוכנות, ובראשם בן-גוריון, שפתחו במאבק ציבורי בניסיון לאלץ את שני הארגונים לחדול מפעולות אלה.

בין פברואר 1944 ונובמבר 1944 התנהלו מגעים בין מפקדי ה"הגנה", האצ"ל והלח"י בניסיון לאחות את הקרע ולהגיע למדיניות מוסכמת, אך ללא הועיל - כל הצדדים התבצרו בעמדותיהם. הוויכוח היה עמוק יותר מסוגיית המאבק בבריטים והציף את שאלת "המרות הלאומית" - האם בסמכותם של ראשי הסוכנות להטיל את מרותם על כל היישוב, מתוקף הבחירות שנערכו ביישוב, גם בהיעדר סמכות ממלכתית רשמית? מנהיגי הסוכנות, ששאפו להבטיח את מעמדם הבלעדי כמנהיגי היישוב היהודי ב ארץ ישראל, ראו בשאלה זו מבחן כוח חשוב. עם זאת, במקביל לניהול המשא ומתן בין הצדדים, החלו כוחות ה"הגנה" להיערך לפתרון הסכסוך בכוח, במקרה הצורך. הם נימקו זאת בכך שהאצ"ל עושה פעולות אלו בניגוד להוראות ההנהגה הנבחרת של היישוב.

ב- 6 בנובמבר 1944 התנקשו אליהו חכים ו אליהו בית צורי, אנשי הלח"י, בחייו של השר לענייני המזרח התיכון בממשלת בריטניה, הלורד מוין. האירוע היה הקש ששבר את גב הגמל מבחינת הנהגת הסוכנות, והתקבלו שורה של החלטות לריסון האצ"ל והלח"י:

שיתוף פעולה עם הבריטים במאבקם בארגונים, כולל הסגרת החברים לבריטים

פיטורי חשודים בחברות בארגונים הללו ממקומות עבודה וסילוק ילדיהם מבתי ספר וגנים

מניעת מחסה ומקלט מחברי הארגונים

מניעת גביית כספים למימון פעילות הארגונים

הסזון כוון נגד אנשי האצ"ל ולא נגד אנשי הלח"י. זאת, ככל הנראה, בשל התחייבות של נתן ילין-מור בפני ההגנה לא לפעול נגד הבריטים.

בין ראשי ה" הגנה" שמונו לטפל בעניין היו יגאל אלון, שמעון אבידן, משה דיין, ישראל גלילי, משה סנה, יעקב דורי, אליהו גולומב ו טדי קולק. כדי לבצע את ההחלטות הוקם כוח מיוחד של אנשי פלמ"ח ו ש"י, שחלקם הוכשרו במיוחד לשם ביצוע המשימה.

אנשי יחידת הסזון החלו לעקוב אחרי חברי אצ"ל ולאסוף מידע. חלק מהמידע הועבר לבריטים. בנוסף נחטפו אנשים שנחשדו כאנשי אצ"ל. נוסף על החטיפות, פוטרו עשרות פעילי אצ"ל ותומכיו ממקומות עבודתם וגורשו תלמידים ממוסדות חינוך.

העברת מידע לבריטים

רשימה של תורמים לארגון שנתגלתה נמסרה לבריטים. במהלך הסזון העבירה "המחלקה לתפקידים מיוחדים" לבריטים מידע על אודות כמה מאות חברי אצ"ל ואודות מחסני תחמושת ו חומר נפץ. העברת המידע בוצעה בעיקר על ידי טדי קולק, אשר היה בקשר ישיר עם אנשי ארגון הביון הבריטי MI5. בעזרת המידע עצרו הבריטים כמה מראשי האצ"ל ומאות מחבריו. חלקם הוגלו למחנות מעצר ב אריתריאה שב אפריקה. לפי מספר עדויות מסרו אנשי הסוכנות גם שמות של פעילים ב מפלגה הרוויזיוניסטית שלא היו חברי אצ"ל כלל, ממניעים פוליטיים. במכתב של הנציב העליון לשר המושבות מה- 1 במרץ 1945 הוא כותב: "למרבה הצער, רשימות הסוכנות של טרוריסטים כביכול, ממשיכות לכלול אנשים רבים שאינם קשורים לטרור, אך מבחינה פוליטית הם בלתי-רצויים לסוכנות. דבר זה מוסיף לקשיי המשטרה בהפרדת העזים מן הכבשים".

חוליות של אנשי היחידה חטפו אנשי אצ"ל למקומות מסתור בקיבוצים ( עין חרוד, משמר העמק, אלונים ואחרים). בחלק מהמקרים לבשו החוטפים מדי משטרת המנדט, ואם נתקלו בשוטרים אמרו שהם עוצרים טרוריסטים או גנבים. בין החטיפות שבוצעו היו חטיפת דניאל ינובסקי ו חטיפת מרדכי קורנגולד.

יעקב תבין, ראש שירות הידיעות של האצ"ל, נעצר על ידי כוח הסזון למשך כחצי שנה, ונחקר ככל הנראה גם באלימות. על פי חלק מהעדויות עברו חלק מהחטופים חקירות אלימות והוחזקו בתנאים קשים.

בשלב מסוים הורתה הנהלת הסוכנות ל"הגנה" להסגיר את אנשי האצ"ל לבריטים. סגן מפקד האצ"ל, יעקב מרידור, הוסגר לידי הבריטים. ההוראה לא נכפתה והיו אנשי "הגנה" שסירבו לה ושוחררו ממנה. עם זאת, למעשה התקיים כבר קודם לכן שיתוף פעולה חלקי בין "המחלקה לתפקידים מיוחדים" בסוכנות היהודית לבולשת הבריטית בנושא המאבק באצ"ל.

קרובי החטופים פנו במקרים רבים ל משטרת המנדט וזו פעלה לאתר את החוטפים ואף עצרו חשודים בביצוע החטיפות, במיוחד נהגי מוניות שרכביהם שמשו לחטיפה. אולם אלו שוחררו לאחר חקירה.

הנציב העליון כתב כי בשיחות עם ויצמן ושרת "הודענו באופן קטגורי כי אנו מתנגדים לשיטת החטיפות ודורשים להפסיקן באופן מידי". הוא ממשיך כי הסוכנות הודיעה לאחרונה כי החליטה להפסיק את החטיפות.

בעיתונות פורסמו ידיעות על אנשים שנחטפו על ידי אלמונים. כך למשל, כאשר נחטף יהושע וורקר מביתו נכתב שמדובר באדם שאינו מעורב בעניינים פוליטיים.

האצ"ל סירב לחדול מפעולה נגד הבריטים. מנחם בגין הורה לאנשיו לא להגיב באלימות כלפי ה"הגנה", כדי למנוע מלחמת אחים. בעיתונות של הימין גונו החטיפות בחריפות ובין השאר נטען שהאנשים נחטפו בידי קו קלוקס קלאן ארצישראלי ועונו באותם עינויים בהם השתמש ה גסטפו.

החטיפות זכו לגינוי מימין, אך גם מאישים בשמאל, כמו אליעזר פרי (פרלסון). ראשי הסוכנות היהודית הגיבו באופן עלום לשאלות בנושא. בעיתון דבר הוצגו החטיפות כ"תעלומה", עם ציון שהחטיפות אינן קשורות לבחירות. משה שרת אמר: "החטיפות הן עניין מסתורי וכנראה חלק מהקמפניה האנטי-טרוריסטית והטרוריסטית". העיתונים של השמאל לא יצאו להגנת החטיפות, אולם העתק של מאמר של עזריאל קרליבך ב ידיעות אחרונות שטען שעדיף שבטרוריסטים יטפלו יהודים מאשר גויים הופץ בתל אביב באלפי עותקים. מימין גינו גם את השתיקה של מוסדות הסוכנות היהודית ו הוועד הלאומי על החטיפות.

למרות מאמצי כוח הסזון, לא התגלה מקום מחבואו של מפקד האצ"ל מנחם בגין. אולם הפעילות פגעה באופן קשה בארגון. במקביל גברה המחאה בקרב היישוב העברי נגד פעולות הסזון, ובחודש מרץ 1945 החליטה הנהלת הסוכנות על הפסקתו בעקבות התנגדות ציבורית עזה ביישוב היהודי. בסוף חודש אוקטובר 1945 הוקמה " תנועת המרי העברי", שבה חברו יחדיו "ההגנה", האצ"ל, והלח"י למאבק אלים נגד שלטון המנדט.

תקופת הסזון נחשבת לאחד מרגעי המשבר הגדולים של היישוב העברי, שהעמידה אותו על סף מלחמת אחים. ניתן להסתכל על תקופת הסזון גם כצעד מכריע בביסוס מעמדה של הנהלת הסוכנות היהודית כמנהיגות היחידה של היישוב היהודי בארץ ישראל. חלק מהחוקרים סבורים כי מעמד הבכורה של הסוכנות, ובן-גוריון כמנהיגה, איפשר את קום מדינת ישראל ללא מאבק פנימי אלים בין הפלגים השונים ביישוב העברי - שלב שמאפיין הקמת מדינות רבות.

עם זאת, תקופת הסזון השאירה את רישומה על השיח ומערך הכוחות הפוליטי במדינת ישראל גם עשרות שנים לאחר סיומה, ויש הקושרים בינה לבין המתח בין מפלגת חרות למפלגת מפא"י, ובמיוחד בין מנהיגי המפלגות - בגין ובן-גוריון. המתח התבטא לא אחת כאשר בן-גוריון היה מכנה בנאומיו בכנסת את בגין "חבר הכנסת היושב לימינו של חבר הכנסת בדר", ובקביעתו של בן-גוריון לגבי השותפות האפשריות לקואליציה: " בלי חרות ומק"י".

"הסזון קטן" הוא כינוין של פעולות שביצעו אנשי " ההגנה" באביב ובקיץ 1947, שנועדו לסכל את פעולות ה אצ"ל וה לח"י נגד הבריטים בעת שהטיפול בשאלת ארץ ישראל עבר מידי בריטניה לידי ה או"ם ו ועדת אונסקו"פ. במהלך "הסזון הקטן" לא שיתפה ה"הגנה" פעולה עם השלטונות הבריטיים ולא הסגירה אנשים לידיהם.

בין האירועים בתקופה זו:

ניסיון הפיצוץ של בית הדר בתל אביב על ידי האצ"ל שסוכל על ידי חברי ההגנה.

הפריצה למחסן האצ"ל ברחוב שפירא 11 בחיפה, בה נהרג יהודה ליטמנוביץ מדלת ממולכדת שהכין האצ"ל.

הפריצה למחסן האצ"ל ברחוב ירושלים 8 בחיפה, שהתגלו בו שני סליקים שהאצ"ל הצליח לרוקן לפני הפשיטה.

כמו כן נהוג לכנות בשם "סזון קטן" גם את הפעולות שנקטו אנשי ההגנה נגד אנשי הלח"י בשנת 1940. באותה שנה פרשו חלק מאנשי האצ"ל והקימו את הלח"י, מכיוון שהתנגדו להחלטה שהתגבשה באצ"ל להפסיק את הפעולות נגד השלטון הבריטי עד שיחול מפנה במלחמה.

יעקב שביט, עונת הציד, הסזון: העימות בין "היישוב המאורגן" לארגוני המחתרת 1947-1937, הוצאת הדר, 1976

מנחם בגין, במחתרת, הדר, פרק שני - "הסיזון", כרך א, עמ' 167

מנחם בגין, המרד, אחיאסף, תשס"ג/ 2003, עמ' 211-189

חגי סגל, רק לא מלחמת אחים, הוצאת שילה / ברכץ בית אל / מקור ראשון, 2009(הספר בקטלוג ULI)

# data[].attributes.attachment_link.description
הסֶזוֹן (ב צרפתית: saison - "עונה", המילה משמשת בהקשר זה כקיצור לביטוי "la saison de chasse" - "עונת הציד") הוא כינוי למאבק שניהל ארגון ההגנה נגד ה אצ"ל בין דצמבר 1944 לפברואר 1945, כדי לאלצו לחדול מביצוע פעולות נגד כוחות המנדט הבריטי.

# data[].attributes.headline
מאמר קצר למטיבי לכת

# data[].attributes.subject
מאמר קצר למטיבי לכת

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"הסזון" היה שם הקוד לרדיפות שרדפה ההגנה את האצ"ל בשנת 1944-1945 כדי לחסל את האצ"ל כארגון לוחם. אולם מסתבר כי "הסזון" לא היה אירוע חד-פעמי, אלא שיטה בה נקטה ההגנה באלימות כנגד האצ"ל או לח"י, בכל פעם שארגונים אלה פעלו נגד הערבים או נגד הבריטים, ללא הסכמת ראשי היישוב המאורגן (הסוכנות היהודית והוועד הלאומי).
הסזון הראשון היה בשנת 1938. אותה עת פרעו הערבים ביהודים והמוסדות הלאומיים הכריזו על מדיניות "ההבלגה". האצ"ל התנגד למדיניות זו ופתח בפעולות תגובה נגד הערבים. ראשי היישוב ראו בזאת הפרת המרות הלאומית והפעילו את יחידות ההגנה נגד האצ"ל.
הסזון השני התקיים בשנת 1942 נגד ארגון לח"י. היה זה בתקופת מלחמת העולם השנייה, כאשר הסוכנות היהודית (וכן האצ"ל), שתפו פעולה עם הבריטית במלחמתם בגרמנים. ארגון לח"י, שראה בבריטים אויב, פתח באותה תקופה בפעולות אלימות נגד השלטון הבריטי בארץ. בתגובה נשלחו יחידות של הפלמ"ח לפעול נגד אנשי לח"י, שנחטפו ונחקרו, תוך שימוש בעינויים, והוסגרו לבריטים.
הסזון השלישי, הידוע גם בשם "הסזון הגדול", נערך כאמור בשנים 1944-1945. היה זה לאחר הכרזת המרד על-ידי האצ"ל ותחילת הפעולות נגד השלון הבריטי בארץ. ראשי "המוסדות הלאומיים" דרשו מן האצ"ל להפסיק את פעולות נגד הבריטים, ולאחר שהאצ"ל לא נענה לדרישה זו, פתחה ההגנה בפעולות אלימות נגד האצ"ל כדי לחסלו כארגון לוחם.
כדי לממש את מטרת "הסזון הגדול", השתמשה ההגנה כמעט בכול האמצעים שעמדו לרשותה, ואשר כללו: חטיפות וחקירות ממושכות, שלווּ לעיתים בעינויים קשים; גירוש ממקומות עבודה ומבתי-ספר; גירוש ממקום מגורים ועוד. אולם הצעד החמור ביותר , שעורר ויכוחים סוערים ביישוב, היה: הסגרת חשודים בהשתייכות לאצ"ל, לבולשת הבריטית.
התסיסה בקרב אנשי האצ"ל היתה גדולה ורבים סברו שיש להחזיר להגנה כגמולה. אולם מנחם בגין הטיל את מלוא כובד משקלו, כדי למנוע מלחמת אחים. הוא שכנע את חבריו לנשק להבליג וטבע את הסיסמה "לא תהיה מלחמת אחים".
מדיניותו של בגין הוכחה כנכונה, כאשר לאחר עשרה חודשים של סזון קשה, נוסדה "תנועת המרי העברי" ושלושת הארגונים: ההגנה האצ"ל ולח"י, לחמו יחדיו נגד השלטון הבריטי בארץ.
הסזון הרביעי, שכונה "הסזון הקטן" (שלא היה קטן כלל ועיקר) הופעל נגד האצ"ל בשנים 1947-1948. היה זה לאחר פירוקה של "תנועת המרי העברי", כאשר ההגנה חדלה מהמאבק המזוין נגד הבריטים ודרשה שגם האצ"ל יעשה זאת. לאחר סירובו של האצ"ל לקבל על עצמו את המרות הלאומית, שוב הופעל ארגון ההגנה נגד האצ"ל. אלא שהפעם נמנעה ההגנה מלהסגיר את אנשי האצ"ל לבריטים (שיתוף הפעולה עם הבולשת הבריטית היה מוגבל והופעל רק לגבי מקרים מיוחדים). הפעם לא הבליג האצ"ל והחזיר על כל פגיעה באנשיו.
בן-גוריון ראה באצ"ל יריב פוליטי , שיש לחסלו לפני שישתלט על היישוב: "הטרור גם יונק, ולא במעט, מיצר השתלטות בכוח הזרוע על היישוב ועל התנועה הציונית ...יש כאלה התומכים בטרור אך ורק מתוך שיקולים פנימיים ..." (מתוך דברי בן-גוריון בפני מליאת הוועד הלאומי).
לא היה זה המקרה הראשון בו השתמשו ראשי הממסד הציוני בכוח הזרוע כנגד יריבים פוליטיים. עוד בתקופת הטורקים, ניסו אנשי "השומר" לשתק את ארגון "נילי", שעזר לאגלים לסלק את השלטון הטורקי מארץ-ישראל. הגיעו הדברים עד כדי ניסיון התנקשות של אנשי "השומר" בחייו של יוסף לישנסקי, ממנהיגי "נילי". לישנסקי הוסגר לבסוף לשלטונות והוצא להורג בתליה בדמשק, יחד עם חברו לנשק, נעמן בלקינד. כן יש לציין כי במקרה רציחתו של חיים ארלוזורוב ב-1933 על שפת ימה של תל-אביב, ראשי המפלגות הסוציאליסטיות לא נרתעו מלהעליל את מעשה הרצח על שלושה צעירים שהשתייכו למפלגה הרוויזיוניסטית (ואשר זוכו על-ידי בית-הדין). ולבסוף, זכורה היטב פרשת האונייה "אלטלינה", בה הואשם מנחם בגין בניסיון, שלא היה ולא נברא, למרוד בממשלת ישראל.
בספר זה מתוארים "הסזונים" למיניהם, בהם פעלו ראשי ההגנה נגד האצ"ל ולח"י, שסירבו לקבל על עצמם את מרות ההנהגה הציונית. הרקע לפעולות ותיעוד מפורט של מהלך העניינים, מבוססים על מסמכים וראיונות הרואים בזה אור לראשונה.
לצורך כתיבת הספר, השתמשתי בחומר הרב שעמד לרשותי בארכיון צה"ל, ארכיון תולדות ההגנה, ארכיון ציוני מרכזי, מכון ז'בוטינסקי ותעודות של הבולשת הבריטית המצויות בארכיון משרד המושבות בלונדון. כן נעזרתי במספר רב של ראיונות, אשר השלימו את התמונה. לעזר רב היתה לי עבודתו של יעקב יוניש "סוגיות בנושא הסזון הגדול", שעותק ממנה מצוי במכון ז'בוטינסקי ( כ8 - 129 ).
יקצר המצע מלהודות לכל אלה שעזרו לי בעבודתי זו, ולא נותר לי אלא לציין רק שמות מספר. יעמדו על הברכה: חיים ישראלי - ממשרד הביטחון; אורי אלגום ומיכה קאופמן - מארכיון צה"ל; עירית קינן ונרי אראלי - מארכיון תולדות ההגנה; אמירה שטרן וחבר העובדים במכון ז'בוטינסקי.
תודה לשלמה נקדימון על שהעמיד לרשותי את ארכיונו הפרטי; לידידי הפרופ' דב לוין שדרבן אותי, קרא את כתב-היד והעיר הערות חשובות; ולד"ר עמוס כרמל על שהיטיב לערוך את כתב- היד.
תודה ל"מדרשת תגר לחינוך לאומי, יוצאי אצ"ל בירושלים", אשר תמכו בכתיבת הספר.
תודה מיוחדת לד"ר יעקב תבין, "גיבור הסזון", אשר ללא עזרתו ספק אם ספר זה היה רואה אור.
ולבסוף נתונה תודתי לרחל רעייתי, אשר עודדה אותי והיתה שותפה פעילה לכל התלבטויותי.
כולם יעמדו על התודה והברכה.

# data[].attributes.attachment_link.title
ה"סזון" צייד אחים / יהודה לפידות

# data[].attributes.attachment_link.description
"הסזון" היה שם הקוד לרדיפות שרדפה ההגנה את האצ"ל בשנת 1944-1945 כדי לחסל את האצ"ל כארגון לוחם. אולם מסתבר כי "הסזון" לא היה אירוע חד-פעמי, אלא שיטה בה נקטה ההגנה באלימות כנגד האצ"ל או לח"י, בכל פעם שארגונים אלה פעלו נגד הערבים או נגד הבריטים, ללא הסכמת ראשי היישוב המאורגן (הסוכנות היהודית והוועד הלאומי).הסזון הראשון היה בשנת 1938.

# data[].attributes.headline
סרטון צפייה חובה- הסזון

# data[].attributes.subject
סרטון צפייה חובה- הסזון

# data[].attributes.attachment_link.title
הסזון - מאבק שניהל ארגון ההגנה נגד האצ"ל בין דצמבר 1944 לפברואר 1945 (Hebrew)