# data[].attributes.body
Проблеми в творі

# data[].attributes.headline
Чи знаєш ти зміст твору?

# data[].attributes.subject
Чи знаєш ти зміст твору?

# data[].attributes.body
Тест

# data[].attributes.attachment_link.title
Сергій Гринич "Не такий"

# data[].attributes.attachment_link.description
Відновіть послідовність подій у творі

# data[].attributes.headline
Буктрейлер за книгою

# data[].attributes.subject
Буктрейлер за книгою

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Хмельницька обласна бібліотека Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер за книгою С.Гридіна “Не такий”

# data[].attributes.attachment_link.description
Книга Сергія Гридіна "Не такий" про те, як складно бути підлітком та витримувати страшний тиск з боку суспільства, коли чимось відрізняєшся від інших. Головний герой страждає від нерозуміння і самотності але знаходить у собі сили змінитися. Книга буде цікавою для тих дітей, що шукають правильні шляхи самоствердження та прагнуть досягнути взаєморозуміння з оточуючими.

# data[].attributes.attachment_link.title
Бумбокс - Хвилюватися немає причин

# data[].attributes.body
Бумбокс

# data[].attributes.headline
Саундтрек до книги

# data[].attributes.subject
Саундтрек до книги

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сергій Гридін

# data[].attributes.attachment_link.description
Саундтрек до нової книги С.Гридіна "Не такий". (Слова і виконання автора книги)))

# data[].attributes.attachment_link.title
Cергій Гридін "Не такий"

# data[].attributes.headline
Сергій Гридін "Не такий"

# data[].attributes.subject
Сергій Гридін "Не такий"

# data[].attributes.body
Текст

# data[].attributes.headline
С.Гридіню Вікіпед

# data[].attributes.subject
С.Гридіню Вікіпед

# data[].attributes.attachment_link.title
Гридін Сергій Володимирович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Сергій Володимирович Гридін (нар. 8 липня 1971, м. Здолбунів) - український дитячий письменник.

# data[].attributes.headline
Сергій Гридін. Автобіографія

# data[].attributes.subject
Сергій Гридін. Автобіографія

# data[].attributes.attachment_link.title
Гридін Сергій

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Видавництво Старого Лева

# data[].attributes.attachment_link.title
Сергій Гридін презентував повість для підлітків "Не такий"

# data[].attributes.attachment_link.description
Сергій Гридін презентував у львівській книгарні "Є" свою повість для підлітків "Не такий". Про повість, підліткову літературу загалом та те, як знайти спільну мову дорослим і "майже дорослим" з Сергіє

# data[].attributes.headline
"Не такий":без прикрас

# data[].attributes.subject
"Не такий":без прикрас

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Попри те, що зовсім скоро повість Сергія Гридіна "Не такий"зможе відсвяткувати своє двохріччя, а у мережі і без того повно про неї відгуків, вважаємо своїм обов'язком поділитися з вами власними враженнями.
Почнімо з того, що коли тримаєш у руках підліткову книгу від сучасного українського автора з назвою "Не такий" - яскравим і жовтим гаслом, що контрастує з чорно-білою фотографією на обкладинці і не просто привертає увагу, але справді зацікавлює - маєш певні очікування. Саме таких книг - розмірковуєш ти, згадуючи, як минали твої тринадцять-чоторинадцять років, - і не вистачає людині в один з найскладніших етапів її становлення. Книг про те, як складно бути підлітком, як витримувати страшний тиск з боку суспільства ( читай школи, батьків й однолітків) і, що найголовншіе, бути при цьому "не таким". Ангажована своїми спогадами, ти похапцем читаєш анотацію і ... зовсім трошечки дивуєшся.

...якщо ти відрізняєшся від решти, скажімо, надмірною вагою, тобі не оминути зневаги і знущань однолітків і навіть дорослих. Однак у тебе залишається шанс знайти в собі силу піднятися над своїми образами, зусиллям волі змусити себе стати "таким", який порятує не лише себе, а й простягне руку допомоги слабшому.

Ось це "змусити себе стати "таким" дещо насторожує, але нічого - думаєш ти; згадуєш, що книга увійшла до рейтингу "Книжки року 2013", а також потрапила у список Лідерів літа у номінації "Дитяче свято" за версією Всеукраїнського рейтингу "Книжка року 2013" та до довгого списку премії "Дитяча Книга року ВВС - 2013" і все ще сповнена надій приступаєш до читання.

Першою ламає крихкі сподівання на хороший текст мова. Оповідь ведеться від третьої особи і автор ніби й намагається відійти від художньої мови дорослої літератури, але засилля біологічно-соціологічної термінології ("людиноподібні створіння", "особи невизначеної статі", "табірний народ", "мальовнича різновікова група" - це як взагалі?!) та незрозумілі порівняння ("червоні як у кролика альбіноса очі" заплаканої Денисової мами можуть довго з'являтися у кошмарних снах) викликають тільки роздратування.
Попри те, що діалогів у повісті мало, мова персонажів також нагадує підліткову хіба що віддалено: як не крути, але афоризми в устах першокласників та "гопників" звучать фальшиво, а "жаргон", розрахований на читачів, народжених у двотисячних, занадто вже відгонить дев'яностими.

Фальшивість відчувається і в проблематиці книги. Хоча стрижневою проблемою повісті є "інакшість" (зайва вага) Дениса Потапенка, згадуються у книзі майже всі "популярні" теми, пов'язані з дітьми та підлітками. Тут і розлучення батьків та соціальна нерівність, і підліткова вагітність та погані звички, і знущання дорослих та жорстокість однолітків, і навіть проблеми самогубства та корупції. На превеликий жаль, лише "згадуванням" автор й обмежується, тому очікувати на аналіз бодай одного з цих питань марно. Знаковою у цьому плані можна вважати історію з Мариною Кропивенко - однокласницею Дениса. З кількох розмов між учнями читач дізнається, що Марина у чотирнадцять завагітніла від студента та змушена була разом з батьками тікати з міста "подалі від сорому!". Осмислення цієї ситуації автор вміщує у коротенькому діалозі:

- Блін! Просто тобі серіал! - почухав потилицю Потап.
- Та на біса вона тобі! Я вже й забув про цю шмару! - махнув рукою Загорський. - Ходімо швидше! Треба наших шукати! - майже вибігли вони на територію школи.

Таке різке й лаконічне ставлення хлопців до трагічної долі дівчини, з якою вони навчалися протягом не одного року, дещо дивує, але, що жахає, так це мовчазна солідарність автора. " Я вже й забув про цю шмару!" - невже після таких слів тему підліткової вагітності можна вважати розкритою?
Не варто очікувати від тексту й глибокого психологізму. Втрата батька і найкращого друга, невзаємне кохання, перші синці від хуліганів та перші поцілунки - усе це викликає у Дениса настільки скупі емоції, що навіть читачеві, який уже переживав подібні ситуації на власному досвіді, пройнятися історією і зрозуміти її героя складно. Втім, це зовсім не означає, що автор залишає читачеві простір для фантазії і самостійних висновків. Кожен вчинок, подія і явище, згадані у тексті, супроводжується необґрунтованими оцінками та моралізаторством, що навряд сподобається читачам-підліткам.

Розчаровує і центральна сюжетна лінія. Як зазначено вище, найстрашніша проблема головного героя Дениса полягає у його зайвій вазі. Звісно, діти, підлітки та навіть дорослі можуть бути невиправдано жорстокі по відношенню до інакших, і те, що сучасна література звертає на це увагу - велетенський крок уперед. Але прикрість уся в тому, що повість Сергія Гридіна послідовно запевняє, ніби "не такий" і справді є ганебним тавром, не позбувшись якого бути щасливим, коханим і мати друзів неможливо. На моє глибоке переконання, сьогодні подібні ідеї звучать дико й неактуально навіть в Україні. В усьому прогресивному світі вважається, що бути "не таким" цілком нормально та навіть "круто", і переконують у цьому вже не тільки книжки, але й посередні серіали для підлітків! Однак, замість того, аби шукати шляхи примирення "особливих" підлітків з собою та суспільством, автор пропонує їм зібратися з силами та стати нормальними... Не дивно, що під кінець повісті складається враження, ніби читаєш не художній текст, а рекламну брошуру: У тебе проблеми з самооцінкою, з тебе знущаються вчителі й однокласники, а дівчата закохуються у твоїх друзів? Схудни - і життя налагодиться!
Для переконливості (ефективності реклами), "не такому", тобто непопулярному і приреченому на страждання, Потапу автор протиставляє абсолютно "такого" Матвія. Хоробрий, спортивний і авторитетний Матвій втілює ідеального героя, дружба з яким стане невеличким подарунком для Потапа після перемоги над собою й позбавлення ганебної "інакшості". Тоді ж, як головною винагородою для хлопця буде кохання прекрасної леді (куди ж нині без романтизму?).
У повісті кохання для "не таких" - це заборонений плід, тому між "не красивою" Вікою Чмирею та "гладким" Денисом Потапенком стосунки уможливлюються лише після перетворення цих гидких каченят на прекрасних лебедів. При цьому головну роль, відіграє саме зовнішність. Не акцентуючи увагу читача на внутрішніх переживаннях героїв, - кілька цитат з пісень гурту "Бумбокс" та думки про самогубство не здатні створити повноцінний психологічний портрет підлітка, - автор зосереджується на описах тілесності: про живіт Потапа, який при знятті футболки "колихається, наче різдвяні драглі" (що дивно, адже вага 87 кг для зросту 167 см не настільки вже й страшна), татуювання й одяг хуліганів, м'язи спортсменів і зачіску Віки знаємо значно більше, ніж про їхні характери.

За великим рахунком, повість "Не такий" назвати текстом для підлітків складно: голос автора - це все ще голос дорослого, який намагаєть нав'язати читачеві власний досвід та переконання. Тож, якщо анотація і обіцяє, що книга вразить відвертістю: "про школу, родину, суспільство, полишених самих на себе дітей, і взагалі про життя, яким воно є - без прикрас і без купюр, сповнене суворих реалій і випробувань", то єдине, чим вона вражає у дійсності, так це спрощеним й поверхневим поглядом на підлітків. Що не кажи, але персонажі книги пласкі й типізовані: хулігани - інтелектуально обмежені, спортсмени - хоробрі й відважні, популярні дівчата - вульгарні і лукаві, а вчителі - просто монстри. Можна було б окремо сказати про жінок та дівчат у книзі, оскільки усі вони, без винятку, постають як слабкі, залежні, неврастенічні, одержимі "особистості", існування яких набуває сенс лише з чоловіками. Але, не вдаючись до розлогих міркувань про сексизм, зазначу лише, що у підлітковій літературі подібним упередженням не місце.

Оскільки української підліткової прози не так вже й багато, найбільшою цінністю цієї книги є сам факт її існування. Початок покладено - це добре, та нехай наступна спроба буде кращою.
Наостанок, хочеться відзначити дуже якісну маркетингову стратегію "Видавництва Старого Лева": під супроводом численних позитивних відгуків та в оновленому форматі книга виглядає значно привабливіше за більшість підліткових книжок на українському ринку.

На жаль, ні дифірамби у відгуках, ні хороша обкладинка не здатні поліпшити зміст книги, тож від Букмолі повість Сергія Гридіна "Не такий" отримує лише 2 мольки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
підліткова література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
підліткова вагінтність

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
підлітки і розлучення батьків

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
література про зайву вагу

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
як бути підлітком

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
складнощі дорослішання

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література для дітей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
що читати дітям

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
толерантність

# data[].attributes.attachment_link.title
"Не такий" Сергія Гридіна: без купюр і прикрас

# data[].attributes.attachment_link.description
Попри те, що зовсім скоро повість Сергія Гридіна "Не такий" зможе відсвяткувати своє двохріччя, а у мережі і без того повно про неї відгуків, вважаємо своїм обов'язком поділитися з вами власними враженнями.

# data[].attributes.headline
Слово автора про книгу

# data[].attributes.subject
Слово автора про книгу

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Книгу "Не такий" про підлітка Потапа, який страждає від надмірної ваги і пов'язаних з цим неприємностей, 42-річний Сергій Гридін зі Здолбунова, що на Рівненщині, писав, виходячи з власного досвіду.

Письменник визнає, що у віці його головного героя, потерпав від схожих проблем, тому цілком може уявити собі почуття Потапа.

Книга "Не такий" увійшла до довгого списку номінантів щорічної премії "Дитяча книга року ВВС-2013".

Її автор розповів ВВС Україна, хто став найпершим читачем його книги, що б він порекомендував батькам такого хлопця, як Потап, і чи планує він відстежувати подальшу долю свого головного героя.

ВВС Україна: Як би ви у кількох реченнях розповіли, про що ваша книга?

Сергій Гридін: Це - книга про маленького товстого хлопчика, який має проблеми у спілкуванні зі своїми батьками, з однолітками, дівчатами, і про те, як він ці проблеми вирішує.

ВВС Україна: Як би ви визначили її жанр?

Сергій Гридін: Складно сказати. Напевно, це підліткова психологічна повість, якщо такий жанр існує.

ВВС Україна: У мене склалося враження, що ваша повість потенційно дуже кінематографічна - її сюжет динамічний, у ній немає статичних сцен, навіть саундтрек у вигляді добірки пісень гурту "Бумбокс", що їх слухає головний герой, готовий. Ви часом не уявляли собі цю книгу як кінострічку, коли писали її?

За великим рахунком, я писав цю книжку про себе. Колись, у віці років 15-16, я мав такі самі проблеми, як мій головний герой.
Сергій Гридін

Сергій Гридін: Коли писав, то навіть і думки такої не було. Але отак, як ви мені зараз розказали, то одразу така думка з'явилась.

За великим рахунком, я писав цю книжку про себе. Колись, у віці років 15-16, я мав такі самі проблеми, як мій головний герой. Я був трохи товстіший, ніж зараз, тож чудово розумію головного героя, тому мені було просто писати про це.

Якби за моєю книжкою зняли фільм, це було б ідеально.

А "Бумбокс" подобається мені, тому я його і прописав. І моєму 16-річному синові, до речі, теж подобається.

ВВС Україна: Ваш син читав цю книгу?

Сергій Гридін: Він був найпершим моїм читачем - я дав йому почитати книгу, щойно написав її.

Він підправляв деякі моменти, давав мені поради, бо я вже досить давно закінчив школу, а він зараз навчається, тому йому простіше дивитися на ці речі.

Йому книжка дуже сподобалася, тому я і віддав її у видавництво.

ВВС Україна: Можливо, це моє суб'єктивне враження, але мені здалося, що всі без винятку вчителі, котрих ви описуєте, - це персонажі, які не викликають надмірних позитивних емоцій. Якби у мене була дитина, то після прочитання вашої книги я б навряд чи віддав її до української школи. Це такий художній хід чи справді все так погано у нашій школі?

Сергій Гридін: Насамперед, є деякі школи, у яких дійсно все так погано.

З іншого боку, це - справді такий художній хід, бо я показував вчителів, як вони виглядають в очах дітей.

Є дуже мало вчителів, які в очах дітей виглядають хорошими. Це потім ми виростаємо і розуміємо, що, можливо, вони тоді були хорошими для нас, вчили нас чомусь реально потрібному у нашому житті. Але поки дитина вчиться в школі, вона цього не розуміє.

Тому я намагався показати вчителів, може, трошки гіршими, ніж вони є насправді, щоб вони прочитали цю книжку і усвідомили, що бажано бути трошки кращими в очах дітей, яких вони вчать.

ВВС Україна: Як ви собі уявляєте читача "Не такого": його стиль, інтереси, вподобання? Які книжки б йому ще сподобалися?

Сергій Гридін: Якщо зовсім чесно, то книжки для підлітків пишуться для дуже вузької категорії. Ті підлітки, які читають, - це маленька частина від загальної кількості всіх підлітків. Тому мені дуже важко уявити свого читача.

Але цікаво, що при спілкуванні про цю книжку на зустрічах з читачами, дуже багато питань задавали мами хлопців віком 14-16 років. Вони прочитали цю книжку і багато для себе відкрили.

Для мене це було дивно, тому що я писав перш за все для дітей, а виявляється, її дуже часто читають дорослі і, зокрема, мами.

ВВС Україна: Як на мене, інтерес батьків підлітків до цієї книжки був передбачуваним. Що б ви порадили батькам такого хлопця як ваш головний герой Потап?

Сергій Гридін: Після того, як я написав цю книжку, я навіть сам став по-іншому ставитися до своєї власної дитини.

Книжки для підлітків пишуться для дуже вузької категорії. Ті підлітки, які читають, - це маленька частина від загальної кількості всіх підлітків. Тому мені дуже важко уявити свого читача
Сергій Гридін

Я її написав, потім перечитав і зрозумів, що діти часто дивляться на своїх батьків зовсім іншими очима, ніж нам хотілося б.

Зараз я більше намагаюсь зрозуміти його проблеми, його ставлення до життя. Того самого я хотів би побажати і іншим батькам, які прочитають мою книжку.

ВВС Україна: Раніше ви брали участь у конкурсі "Книга року ВВС" з книгами для наймолодших читачів. Зараз ви перейшли на підліткову літературу. Чи не плануєте далі відстежувати долю Потапа по мірі його дорослішання, писати книги для ще старшої аудиторії?

Сергій Гридін: У мене наразі є написані ще дві книжки для підлітків, з цієї самої серії. Вони трошки інші - скажімо, про перший секс, про перші стосунки з дівчатами. І ще є написана доросла книжка. Можливо, колись я вирішу написати, скажімо, жіночий роман.

Я не є літератором, я не зациклений на отриманні прибутку від літератури, тому й не прив'язаний до якогось певного жанру. Я пишу те, що мені наразі цікаво писати зараз.

Тому цілком можливо, що я відстежу долю Потапа, напишу про нього дорослого і те, яким чином його доля склалася надалі.

ВВС Україна: Яку книгу ви прочитали останньою?

Сергій Гридін: Буквально цього тижня я закінчив читати "На запах м'яса" Люко Дашвар.

Її звинувачують у певній літературній попсовості, але мені дуже подобаються її книжки, я їх перечитав майже всі, причому зазвичай не встаючи з місця по 4-5 годин.

Можливо, щось у її романах не довершено, щось неправильно передано. Можливо, вона відображає нашу дійсність у чорному світлі, але мені подобаються її книги, і я отримую велике задоволення від їхнього прочитання.
З Сергієм Гридіним спілкувався Святослав Хоменко Анотація книги "Не такий". Більше матеріалів про цьогорічну премію читайте у спецпроекті " Книга року ВВС - 2013"

# data[].attributes.attachment_link.title
Сергій Гридін: якби за моєю книжкою зняли фільм, це було б ідеально

# data[].attributes.attachment_link.description
Книгу "Не такий" про підлітка Потапа, який страждає від надмірної ваги і пов'язаних з цим неприємностей, 42-річний Сергій Гридін зі Здолбунова, що на Рівненщині, писав, виходячи з власного досвіду. Письменник визнає, що у віці його головного героя, потерпав від схожих проблем, тому цілком може уявити собі почуття Потапа.

# data[].attributes.headline
Рецензія на книгу

# data[].attributes.subject
Рецензія на книгу

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сергій Гридін. "Не такий". Львів, Видавництво Старого Лева. - 2013.

Книгу "Не такий" треба рекомендувати для прочитання підліткам, як профілактичний засіб: від нерозуміння, від самотності, від відчуття, що навколо одна фальш. Хоч я й не живу життям підлітка в сучасній Україні, але читаю багато дитячої літератури, яка майже завжди відірвана від нинішніх проблем. Це можуть бути історичні романи чи епопеї-фентезі, це можуть бути дидактичні оповіді про те, як правильно чинити, детективи для дітей і таке інше. Книжок про те, що насправді оточує сьогоднішніх 11-15-річних, і про те, як собі з цим давати раду, дуже мало, і книга Сергія Гридіна тут на вагу золота.

Герой книги - товстун Денис. Книга розпочинається його десятим днем народження, хоча більшість дії відбувається після його 13-річчя. Батьки дарують Денису на прізвисько Потап гантелі замість омріяного мобільного телефону. Цей натяк на те, що він затовстий, руйнує йому весь день. Вага руйнує йому й цілі роки шкільного життя, де з тюхтія знущаються і однокласники, і вчителі, і навіть найкращому другу Самосі набридає його захищати. Ми бачимо, що хлопчик має в собі певну шляхетність, але навколишнім цю шляхетність затуляє товстий шар сала.

Аж ось після багатьох сварок із матір'ю з родини йде батько... і цей шок ніби пробуджує Дениса. Він дивиться зовсім по-іншому і на себе, і на оточуючих, і починає розуміти, хто його справжні друзі.

Денис проживає такі ситуації, як насильство з боку місцевих гопників, швидке дорослішання й початок романтичного життя дівчат навколо нього, які його, звісно, ігнорують, спілкування зі вчителями, яке включає в себе і хамство, і хабарі, пристрасть однолітків до пива та трави.

Ми впізнаємо дуже знайомі ситуації - невмирущий гороховий суп і засипані хлоркою їдучі туалети в таборі відпочинку, де не те що перегородок немає, а можна зазирати й до дівчат, мазання пастою і дискотеки. Вожаті зранку виглядають пожмаканими, а в річку купатися треба йти за свистком і шеренгою.

І надзвичайна цінність повісті "Не такий" - у тому, що автор не бреше своїм читачам і не придурюється, що цього всього немає, що всі дорослі мають лише гарні наміри, або що так і треба. Читачам не можна брехати, якого б віку вони не були, а у віці, коли несправедливість сприймається особливо гостро, правда особливо важлива. Ця правда - не лише в описаних ситуаціях, але і в мові. У мові підлітків - правильний сленг, у мові вчителів - упізнавані штампи, і загалом усі герої живі і говорять відповідною мовою (шкода тільки, що недобрі гопники говорять російською: змушувати негативних персонажів говорити російською вже також перетворюється на дещо неприємний штамп сучасної літератури).

Денис - і читач - бачить усю правду навколо. Але це його робить сильнішим, і ми так само віримо в те, що можна бути людяним і справжнім попри всі обставини, і попри свої власні помилки.
Анотація книги Сергія Гридіна "Не такий". Більше матеріалів про цьогорічну премію читайте у спецпроекті Книга року ВВС-2013.

# data[].attributes.attachment_link.title
Правдиво про підлітків: рецензія на книгу "Не такий" Сергія Гридіна

# data[].attributes.attachment_link.description
Сергій Гридін. "Не такий". Львів, Видавництво Старого Лева. - 2013. Книгу "Не такий" треба рекомендувати для прочитання підліткам, як профілактичний засіб: від нерозуміння, від самотності, від відчуття, що навколо одна фальш. Хоч я й не живу життям підлітка в сучасній Україні, але читаю багато дитячої літератури, яка майже завжди відірвана від нинішніх проблем.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ЛітАкцент - світ сучасної літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Останнім часом літературна громада все більше проговорює те, про що всі здогадувалися вже давно: з літературою для підлітків у нас мало не катастрофа. І якби не перекладні видання, то старшокласникам у книгарні й бібліотеки нема чого й зазирати, хіба що зрідка. Тож легко уявити собі радість цієї громади, коли у львівському "Видавництві Старого Лева" з'явилася така довгождана й потрібна серія для підлітків - "Майже дорослі" з новинкою Сергія Гридіна "Не такий", з інтригуй-анотацією та обкладинкою. Ось воно - справжня підліткова проза, подумали ми, й, затамувавши дух і приготувавшись до того, що книжка "вразить відвертістю", узялися до читання.

Гладкий, незграбний, егоїстичний, ледачкуватий і плаксивий, і водночас - начитаний, слухняний, люблячий син - таким на початку повісті постає "не такий" Потап, Денис Потапенко, головний герой повісті Сергія Гридіна, 14-річний хлопчина, поставлений автором розгрібати весь "букет" підліткових проблем. А проблем і справді немало: підліткова вагітність, "гопники", знущання вчителів і шкільна корупція, комплекси й душевні травми, дитяча жорстокість, розлучення батьків, справжня чоловіча дружба й нарешті - перші поцілунки й перше кохання. Можливо, цього всього й справді забагато для невеликої повістини, як слушно завважила одна з перших рецензенток "Не такого" Наталя Марченко, тим паче, що більшості з цих проблем автор устиг лише побіжно торкнутися, аж ніяк не розкрити. Скажімо, з тем, які "вражають відвертістю": про вагітну восьмикласницю у книжці згадано аж двічі - про те, що вона гуляща й цілком логічно "залетіла", і про те, що її мати всиновила онука й вони всі разом кудись переїхали. Ані згадки про те, чому ця дівчинка так рано розпочала статеве життя, ані про те, як вона пережила свою ганьбу (а вона це в свої майже п'ятнадцять, безперечно, переживала як ганьбу) - підлітки, читачі Гридіна, не дізнаються. Як і про те, чому батьки Потапа розійшлися.

Ось тут, на темі дітей і розлучення, я би хотіла спинитися детальніше. Статистика свідчить, що все більше сімей розпадаються, а вже скільки розбитих сімей статистика з різних причин не враховує - нам залишається тільки здогадуватися. Хоч би хто був винен у сімейних негараздах, дитина завжди страждає найбільше. Мало того, що в її житті відбуваються такі неприємні й болючі зміни, то ще завжди - хочеш ти цього чи ні - доводиться ставати на чийсь бік, обирати між батьком і матір'ю, в ідеалі - однаково для дитини дорогими. "Не такий" Сергія Гридіна міг би бути доброю повістиною про те, як упоратися з тим, що твої батьки більше не разом, якби автор зосередився лише на цьому конфлікті, повніше розкрив учинки й мотиви персонажів, і підлітків, і дорослих. Та конфлікт вийшов дуже навіть однобоким, надто штучним, із дивною, як на ХХІ століття, мораллю. Одного дня Денисів батько просто втік, залишивши для сина записку, не поговоривши перед тим зі своїм уже майже дорослим сином, цілком дорослим у свої чотирнадцять для того, щоб зрозуміти і прийняти своїх батьків. Утім, такий вчинок батька для Потапа (та й, зрештою, для читача) неприйнятний. Утік, не захотів попрощатися, образив матір, не гідний прощення: "Ненавиджу! ... Виросту - уб'ю!", - зопалу кидає Денис. За півроку поки читач спостерігає за життям Потапа, його батько в житті хлопця так і не з'являється - отже, автор так і не дав йому права висловитися й заслужити синове прощення. Отже, всі батьки, котрі йдуть із родини, не заслуговують на те, щоб їх вислухали? То що, їх просто викреслюють із життя? Більше того, Денисова мати так само не заслуговує на особисте життя: появу в її житті нового чоловіка Потап сприймає вкрай негативно, після того, як хлопчина випадково побачив у спальні матері чужого дядька, їхні стосунки втратили теплоту й до кінця книжки так і не відновилися. То в чому, поясніть, мораль цієї "байки"? У тому, щоб двоє людей, між якими немає вже нічого спільного, все життя мучили одне одного й своїх дітей?

І насамкінець не можу оминути, властиво, літературну складову "Не такого". Що не кажіть, а підліток - уже далеко не дитина, і фальш та халтуру, як і сюсюкання, не стерпить. Відкладе книжку, щойно завважить у звичайному діалозі двох десятирічних хлопчаків таку фразу: "Ну що? Будемо витрішки продавати чи, може, таки підемо до них?" (до слова, "витрішки продавали" хлопці ще й пізніше, у тринадцять-чотирнадцять). Або ж таке: автор часто називає восьмикласників "дітьми". Здавалося б, дрібниця, адже вони відносно нього, автора, і є діти. Але згадаймо, хто з нас у тринадцять-чотирнадцять вважав себе дитиною? Хлопці, дівчата, пацани, дівки, юнаки і юнки - у цьому віці слово "дитина", вжите щодо себе, підліток швидше сприйме як образу чи приниження. Щиро кажучи, як і пояснення до цілком очевидних у колі тинейджерів речей, які подаються в дужках, - очевидно, для мамів і татів, які вибирають книжки для своїх "дітей". Ось, наприклад, візьмімо епізод про контрольну, вчительку й вібратор. Той, котрий у телефоні, - вибачливо пояснює автор, - а не той, про який ви, як і більшість нормальних підлітків, подумали:
"- Перевірте, чи всі включили вібратори! - нагадала Катерина Іванівна. - Рульова! (...) Ти включила свій вібратор?". Усі начебто мали зрозуміти, в якому місці сміятися, проте автор пояснює далі для тих, хто не зрозумів: "Вчителька мала на увазі, що дітям слід перемкнути мобільники на беззвучний режим роботи. Але такі слова у восьмого "А" викликали зовсім інші асоціації". Справді? Хто б міг подумати, ох ці вже підлітки!

Ну ось, повертаємося до того, що з сучасною художньою літературою для підлітків в Україні й досі вкрай скрутно. І попри все сказане вище, повість Сергія Гридіна, а найголовніше - видавнича серія "Майже дорослий" - це все-таки непогана спроба зробити проблемну повість, непросту, реалістичну, актуальну, суголосну тому, що відбувається в душі вже не дитини, але ще й не дорослого. І за це, безперечно, авторові окреме спасибі. Ясна річ, писати для підлітків - завдання не з простих, ба навіть одне з найскладніших викликів для літератора. І чи не найбільша складність, як мені видається, тут полягає в тому, щоб навчитися писати передовсім для свого "майже дорослого" читача, а не для його чи її батьків, як це й досі, за інерцією, робить багато вже не дитячих, але ще й не підліткових авторів.

Ольга Купріян

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ольга Купріян

# data[].attributes.attachment_link.title
Не-така книжка для підлітків

# data[].attributes.attachment_link.description
Останнім часом літературна громада все більше проговорює те, про що всі здогадувалися вже давно: з літературою для підлітків у нас мало не катастрофа. І якби не перекладні видання, то старшокласникам у книгарні й бібліотеки нема чого й зазирати, хіба що зрідка.

# data[].attributes.headline
Книжкова скриня

# data[].attributes.subject
Книжкова скриня

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Категорія - реалізм
Вік основної аудиторії - від 12 років
Жанр - шкільна проза
Мова видання - українська
Оцінка авторів проекту

Сергій Гридін. Не такий. - K.: Видавництво Старого Лева, 2013. - 176 с.
Школа та особистість чи школа проти особистості - це один з основних конфліктів, змальованих у книзі "Не такий". Бо дуже важко бути не таким як інші, ще важче знайти в собі мужність і перетворити цю інакшість на силу. Не змішатися з масою, не стати сірістю, а довести, що ти гідний поваги й майбутнього.
Навіть, коли у підлітка не стільки випробувань, скільки дісталося головному герою, проблему зрозуміє кожен, хто шукає сенс свого життя і призначення.
Головного героя звуть Денисом Потапенко. Ми знайомимося з ним, коли мама будить хлопчика вранці, сьогодні син іде у перший клас. Пробудження вириває Дениса з солодкого сну безтурботності, і невдовзі починаються проблеми. Найбільша з них - це зайва вага. Дуже швидко хлопчик настільки гладшає, що над ним починають насміхатися і діти, і самі вчителі. Денису не вистачає волі якось зарадити своїй біді.
"Але вже до закінчення першого класу хлопчик набрав з десяток зайвих кілограмів. У нього виріс тугенький животик, з'явилися рожеві щічки, як у дітей з реклами молочних продуктів. Натомість зникла впевненість у собі. Він соромився роздягатися на пляжі, перестав ходити з татом до улюбленої парильні і зненавидів уроки фізкультури. А придбання нової шкільної форми взагалі перетворилося на суцільний жах" (С.11).

Ще одна важлива тема - дружба, без якої неможлива книга для підліткової аудиторії. Із Матвієм Самохіним Денис знайомиться ще у першому класі, ці двоє таких різних хлопців здружуються, доповнюють один одного.
Та за кілька років його найкращий і єдиний друг Матвій, який захищає Дениса від кривдників то фізично, то своїм авторитетом, відступається твід товариша. Денис залишається на самоті з проблемами і злими людьми. Суспільство жорстоке. Всі люди так чи інакше жорстокі, але кожен по-своєму.
Самохін - з неблагополучної родини, за все в житті йому треба боротися, але він не розбишака і не хуліган. Матвій займається спортом, захоплюється паркуром, досить непогано вчиться. І, коли настає підлітковий перехідний період, позначений завоюванням авторитету у класі і дівочих симпатій, тут уже кожен сам за себе.
Зрозуміло, що Денис заздрить товаришеві, але нічого не робить, щоб дорівнятися до нього.
Яскравим спогадом для Дениса є випадок, коли його принизили та відгамселили хулігани, а він не зміг хоча б мінімально захистити себе. І сталося це на його День народження...
Чи була ця подія відправною точкою до позитивних змін? Чи спробував Денис змінити своє життя? Аж ніяк. Він замкнувся в собі і товстішав далі, ніби зайвою вагою захищаючись від несправедливого та жорстокого світу.
Денис самотній. Дуже самотній. Коли він був маленьким, то навіть вигадав ритуал: по будильнику вставав на півгодини раніше, щоб прийти до батьків у ліжко і полежати з ними, погрітися їхнім теплом.
Родина надзвичайно важлива для цього хлопця. Та чи розуміють батьки свого сина? Відповідь на це запитання дають подарунки:
"Мріяв про портативну ігрову приставку, а отримав книжку "Тореадори з Васюківки", від якої шаленів тато. Мріяв про ноутбук, а отримав новий светр із візерунком у вигляді оленів на грудях, у якому мама намагалася вирядити його на шкільну дискотеку..." (С.22-23).
Наскрізною ниткою у творі є пісні музичного гурту "Бумбокс", чиї слова завжди співпадають із настроєм Дениса, а інколи стають підказками. Це теж ознака самотності - дослухатися до пісень. Ще він періодично нидить за комп'ютером і ненаситно читає книжки.
Нині Денис - восьмикласник і вже давно не застрибує у батьківське ліжко, його дратує човгання батька і "слиняві поцілунки" матері.
Далі гірше. Обоє батьків так чи інакше зраджують його, бо життя складне, і не все можна сприйняти однозначно. Батько йде до іншої жінки, у матері з'являється інший чоловік. Родина розпадається.
Матір стає для хлопчика чужою не тому, що намагається влаштувати своє життя, а тому, що несвідомо ставить своє горе значно вище за переживання сина, який теж втратив батька. Життя матері посіріло, їй нічого не цікаво, жінка клопочеться на кухні, дивиться дурнуваті серіали і в'яже нікому не потрібні речі, які згодом розпускає. Чи шкода її? Шкода... Але таке життя...
Денис несвідомо починає шукати підтримки за межами квартири, яку вже сприймає не як дім, а виключно як місце проживання. Розбитої чашки не склеїти, так і не поновити колишніх відносин з кимось із батьків.
Злість і ненависть - погані порадники, а якщо в основі вчинку - образа, то ціну сплатиш велику. Денис хоче довести не собі, а батьку, що може змінитися (хоча насправді таки собі). Всі свої негативні емоції він підсвідомо скеровує на перетворення і починає бігати вранці, хоча це дуже важко фізично, займатися фізичними вправами з колись подарованими йому на День народження, такими "не потрібними" тоді, гантелями.
Спочатку йому дуже тяжко, але справа потихеньку зрушує з місця. Складно не зупинитися, не відступити, перетворити заняття на норму. Ще складніше почати брати на себе відповідальність і не пливти за течією.
А яка ж ціна? Негативні емоції спалили всю любов до батька, тепер ця людина навіть не ненависна, а байдужа. Та чи не є ця холодність до батьків теж різновидом зради? А це теж ціна, яку довелося сплатити за пекучу образу і ненависть...
І, на мою думку, Денису неймовірно пощастило із поїздкою до оздоровчого табору. Зміна обстановки, абсолютно нові люди, соціальні ролі, можливість залишитися на самоті з самим собою, подумати, щось почати з початку.
Тимчасові мешканці табору теж неоднорідні, у кожного свої мотивації. Тут можна зустріти як представників молодіжних субкультур, таких як, наприклад, ему і готи; так і нібито забуті забави "мазати дівчат" зубною пастою вночі чи гру у "Стеля падає!". Тут свої хулігани, свої герої, свої закохані, свої збочені на сексі... Потрібно знати серед них своє місце, здобути або відвоювати авторитет.
Якщо будеш поводитися щиро і гідно, життя допоможе зустрічами, підкаже, як діяти. Це нагорода - всесвітній закон справедливості.
Повертається додому Денис цілком іншою людиною, і не лише зовні. Та схуднути мало - треба довести міцність внутрішнього стриженя, а він перевіряється тільки випробуваннями і ситуаціями вибору.
"Гопники - вони як бродячі собаки, відчувають відсутність страху і внутрішню силу людини" (С.80).
Тільки чи пройдеш ти цю перевірку та здолаєш перешкоди?.. Чи зможеш ти своїми руками створити власний щирий образ, який буде тобі подобатися?..
Ще хочеться сказати кілька слів про другорядних персонажів і додаткову проблематику твору.
Вчителі у школі різні, певно, змальовані з реальних людей.
Софія Петрівна, вона ж Мимра, - корумпована особа, якій дитина має на свій власний День народження дарувати окремий пакет із подарунком, бо інакше ця вчителька псуватиме нещасному життя. Взагалі-то й інші вчителі беруть хабарі, але вже грошима.
Катерина Іванівна, вчителька математики, вона ж Гітлер, - пенсіонерка, яку боїться навіть директор. Тільки ледь не кожна її фраза - то новий афоризм, який іде гуляти в народ.
Клара Іванівна, вона ж Швабра, - вчителька фізкультури, яка не стидається називати дітей ідіотами, придурками і баранами та всіляко принижує школярів. Наприклад, привселюдно звинувачуючи дівчинку у брехні, бо відмічає коли у кого були місячні.
Ще гірше поводяться різностатеві медичні представники, які приїхали проводити в школі медогляд. Вони змушують привселюдно всіх роздягатися догола, навіть труси знімати. Та ще й відпускають жартики щодо будови тіла хлопців. Добре, що хоча б дівчат і хлопців розвели у різні приміщення. Дивуєшся, що таке досі можливо у сучасній школі...
Хоча не всі вчителі такі. Вчителька хімії, яка має почуття гумору. Закоханий у свій предмет - біологію - директор Віктор Петрович. Молода класна керівниця Дениса, добра і розумна. Та інші, не такі помітні персонажі.
Підлітки живі, сучасні. Вони лаються, п'ють, тобто бухають, палять, дехто вже займається сексом і пробував наркотики. Але все це - особистий вибір. Ніде у творі не зустріти бодай натяку, що така поведінка сприймається переважною більшістю як ознака дорослого життя чи крутості. Алкоголь, а особливо наркотики, хай і легкі, можуть тільки накоїти лиха. І біда ледь не стала незворотною. Людина має себе контролювати за будь-яких обставин.
Діти не злі, але інколи на дітей ніби сказ находить. Як то знущатися зі слабшого або ставити гроші на когось у бійці замість того, щоб втрутитися і припинити кровопролиття. Світ жорстокий, а форми масового психозу найрізноманітніші.
Окрема тема - сексуальне дорослішання підлітків. Спочатку хлопці крадькома роздивляються еротичний журнал, який один із них ховає під ванною, або дослухаються до пліток, ніби шестикласниця вже цілувалася із старшокласником. Чи коли дівчата напхали у ліфчики саморобних підкладок, щоб штучно збільшити груди. А згодом одна з однокласниць завагітніла і народила, що не залишилося таємницею. Ненормальна, але не така рідкісна ситуація у наш час.
Є тут і перші поцілунки: у грі, пристрасні і просто з вдячності чи симпатії. Але любов - це значно більше, ніж поцілунки. Кохання - складне почуття, особливо для підлітків, тим паче, коли воно перше.
У творі автор торкається і теми суїциду. За певних ситуацій підліткам здається, що це вихід, і тоді надзвичайно важливо, щоб тебе хтось зупинив або ти зумів зупинитися сам.
Фінал відкритий. Відкритий до майбутнього. Зрозуміло, що коли Денис закінчить школу, то з легким серцем зможе поїхати навчатися в інше місто, а його домом стане власна родина, створена разом із коханою дівчиною. Якщо все складеться добре, звісно. Та я вірю, що так і буде.

Висновок: Книга жорстка, місцями брутальна, але вона сильна, емоційно правдива. І ця правдивість дає можливість читачам не зробити помилок її героїв і допоможе стати гідними дорослими.

Наталія Дев'ятко
Інші думки про книгу:
Ольга Купріян "Не-така книжка для підлітків" - http://litakcent.com/2013/07/17/ne-taka-knyzhka-dlja-pidlitkiv/
Світлана Пиркало "Правдиво про підлітків: рецензія на книгу "Не такий" Сергія Гридіна" - http://www.bbc.com/ukrainian/entertainment/2013/12/131127_book_2013_review_grydin_pyrkalo_im
Міра Київська ""Не такий" Сергія Гридіна: без купюр і прикрас" - http://bokmal.com.ua/books/ne-takuy-sergiya-grydina/
Катерина Білоус "Які книжки варто прочитати підліткам" (фрагмент) - http://www.svidomo.org/defend_article/24010
Коментарі до "Сергій Гридін. Не такий" - http://litakcent.com/2013/07/08/serhij-hrydin-ne-takyj/
aurorad "Відгук" - http://www.livelib.ru/book/1000736465

# data[].attributes.attachment_link.title
Сергій Гридін "Не такий"

# data[].attributes.attachment_link.description
Категорія - реалізм Вік основної аудиторії - від 12 років Жанр - шкільна проза Мова видання - українська Оцінка авторів проекту Сергій Гридін. Не такий. - K.: Видавництво Старого Лева, 2013. - 176 с. Школа та особистість чи школа проти особистості - це один з основних конфліктів, змальованих у...