# data[].attributes.headline
Més vídeos. Lasswell i la perspectiva funcionalista.

# data[].attributes.subject
Més vídeos. Lasswell i la perspectiva funcionalista.

# data[].attributes.attachment_link.title
TEORIA COMUNICACIONAL DE HAROLD LASSWELL

# data[].attributes.attachment_link.description
Uploaded by Isamar sucari maldonado on 2014-06-27.

# data[].attributes.headline
La perspectiva interpretativa segons les altres perspectives

# data[].attributes.subject
La perspectiva interpretativa segons les altres perspectives

# data[].attributes.headline
La teoria crítica. Trets bàsics i el nostre punt de vista

# data[].attributes.subject
La teoria crítica. Trets bàsics i el nostre punt de vista

# data[].attributes.body
L'Escola de Frankfurt, l'economia política i els estudis culturals com a punts principals.

Seguidors del marxisme, consideren que la realitat social és de naturalesa conflictiva al confrontar-se diferent grups socials amb interessos oposats.

Els mitjans com ens manipuladors.

Escola de Frankfurt: de l'utopia al desencant

Economia política: qui controla els mitjans?

Estudis culturals: Regne Unit. La societat era influïda per la seva estructura de classe i les institucions políticoeconòmiques.

Estudis de recepció: la mirada va de l'audiència cap els mitjans.

Positiu: La relació entre mitjans i poder polític és perillosa des del moment que el poder polític pretén controlar l'opinió pública.

La concentració en mans de molt pocs és sumament perillosa.

Negatiu: Visió elitista dels mitjans; generalització dels casos concrets. La majoria d'hipòtesis no s'han pogut provar perquè hi ha casos concrets que es corresponen i d'altres no.

# data[].attributes.body
La perspectiva funcionalista considera que l'entreteniment és una de les principals funcions dels mitjans de comunicació, perquè, per dir-ho d'una forma senzilla, evita "revolucions" i fa que la gent canalitzi les seves frustracions amb el sistema. Pensem que concebre així l'entreteniment en els mitjans és una concepció perversa, ja que el dret al lleure de la gent no s'hauria de contraposar mai a la necessària crítica de la societat en què vivim, sempre amb l'objectiu de millorar.

# data[].attributes.body
El programa Salvados de Jordi Évole parlava amb Julia Otero, Juan Carlos Monedero, Casimiro García-Abadillo i Pilar Gómez del paper dels mitjans i la seva influència sobre la gent. En els diferents moments de la història, les teories de la comunicació s'hi han anat adaptant i han considerat més o menys controlables els individus de la societat i més o menys capaços d'imposar un discurs els mitjans.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Web
oficial cadena

HD Máxima calidad de imagen en HD Solo usuarios registrados Regístrate

Ver después Genera y guarda tus playlist Solo usuarios registrados Regístrate

Salvados aborda lo que el escritor italiano Umberto Eco llama "la máquina del fango". Entrevistado en el programa, el propio Eco lo define como "el uso de información personal para desprestigiar al adversario político a través de los medios de comunicación". Xavier Trias (CDC), Juan Carlos Monedero (Podemos), Tania Sánchez (IU), o Esperanza Aguirre (PP), entre otros, tienen en común que se han visto implicados en escándalos publicados en la prensa española el último año. Salvados se fija en estos casos y reflexiona en una mesa redonda sobre si se publican por su interés informativo o con intencionalidad política. En la mesa moderada por Jordi Évole debaten sobre el papel de los medios de comunicación Juan Carlos Monedero, fundador de Podemos, el exdirector de El Mundo Casimiro García-Abadillo, la periodista de Onda Cero Julia Otero y la subdirectora de La Razón Pilar Gómez. Salvados reconstruye el 'caso Trias', hablando con el exalcalde de Barcelona, Xavier Trias y tanto con el periodista que publicó en El Mundo que tenía cuentas en Suiza, Esteban Urreitztieta, como con Javier Chicote, periodista del ABC, que tuvo acceso a la misma información pero concluyó que no estaba suficientemente contrastada como para publicar. El programa de Jordi Évole intenta responder a las preguntas ¿Se han convertido los medios en una herramienta política más para batir al rival? ¿Se pueden ganar unas elecciones atacando al adversario desde los medios de comunicación? ¿Por qué las rectificaciones no ocupan el mismo espacio que las acusaciones? ¿Información o desprestigio?. Título: La máquina del fango

Este es un contenido exclusivo para Usuarios Premium. También puedes adquirirlo de manera individual.

Si eres Usuario Premium o lo has adquirido y tienes problemas para disfrutarlo, comunícanoslo e intentaremos solucionarlo lo antes posible.

# data[].attributes.attachment_link.title
ATRESPLAYER - Volver a ver vídeos de Salvados - La máquina del fango

# data[].attributes.attachment_link.description
Salvados aborda lo que el escritor italiano Umberto Eco llama "la máquina del fango". Entrevistado en el programa, el propio Eco lo define como "el uso de información personal para desprestigiar al adversario político a través de los medios de comunicación".

# data[].attributes.body
"Una mosca en una botella de Coca-Cola": https://www.youtube.com/watch?v=SIDrAfArRMY Vídeo que també té problemes: tot i la influència de les empreses privades, quins són els diversos filtres a l'hora d'elaborar una informació? El primer, l'autocensura. Els altres filtres, de major a menor importància, són la magnitud, propietat i orientació dels beneficis dels mitjans, la publicitat i els anunciants, el subministrament de la informació, la influència dels poder (flak) i les opinions anti-. Aquesta idea de Chomsky i Herman, però, és del 1990.

# data[].attributes.attachment_link.description
Documental, producido por Producciones CMI y Paz con Dignidad -OMAL, sobre los medios de comunicación en España y América Latina.

# data[].attributes.headline
Matí de Catalunya Ràdio a la Pompeu. Defensa dels mitjans públics

# data[].attributes.subject
Matí de Catalunya Ràdio a la Pompeu. Defensa dels mitjans públics

# data[].attributes.body
Avui a partir de les 8h, El Matí de Catalunya Ràdio s'emet des del Campus de la Ciutadella coincidint amb els 25 anys de la Universitat Pompeu Fabra.

Si bé és cert que els mitjans de comunicació públics estan sotmesos al control polític (i que els governs exerceixen influència en els continguts), cap gran mitjà privat pot vantar-se tampoc d'independència periodística. Cap mitjà important depèn únicament dels periodistes que hi treballen.

El periodisme té un preu i algú l'ha de pagar. Aquí és on radica una de les principals dificultats a l'hora de fer bon periodisme. Si els mitjans de comunicació més consumits i que més marquen l'agenda són incapaços de vigilar el poder econòmic perquè és el poder econòmic qui controla els mitjans, no podem parlar ni d'un periodisme de qualitat ni tampoc d'una democràcia de qualitat. Mentre els mitjans depenguin del poder econòmic, això no serà possible.

A més, degut a la crisi dels mitjans i amb la voluntat de sobreviure, són molts els grups mediàtics que han optat per finançar-se a través dels bancs i hipotecar així la seva independència. Com es poden publicar informacions controvertides relacionades amb les entitats de les quals depèn la supervivència del mitjà?

Aquest periodisme dependent (també de les empreses que s'hi anuncien) empobreix la qualitat democràtica d'un país. Si no tothom té el mateix accés a la informació, es crea una desigualtat de coneixement que condiciona a l'hora de prendre decisions (i de votar). Per tot això, reivindiquem, igual que una universitat pública que ens formi amb esperit crític, uns mitjans de comunicació públics i potents que garanteixin el dret a la informació per a tothom i que siguin independents dels poders econòmics.

Si el periodisme no es posa al costat de la gent, mai veurem "una mosca en una botella de Coca-cola".

# data[].attributes.headline
Què ens sembla el seminari de què diuen i què no diuen les portades?

# data[].attributes.subject
Què ens sembla el seminari de què diuen i què no diuen les portades?

# data[].attributes.body
Ho vam trobar una pràctica interessant per tal de saber què oculten i què mostren els diferents mitjans de comunicació de premsa escrita del país. No tractaven els mateixos temes l'ABC que l'ARA, òbviament, però, sobretot no els tracten tampoc de la mateixa manera. A la mateixa setmana, per a l'ARA el tema principal era la ratificació de la consulta i per l'ABC el cas Pujol. És evident que cada mitjà diu el que creu que interessarà més llegir a la seva audiència.

En el mateix seminari vam poder observar com els mateixos personatges públics saben quin dia dir què per aparèixer o no als mitjans de comunicació. L'aparició de Jordi Pujol al Parlament dos dies abans de la signatura del decret de convocatòria del 9-N no va ser pas casual, com tampoc que la ratificació de la consulta fos un dissabte, amb el consegüent coneixement que diumenge sortiràs a totes les portades.

# data[].attributes.headline
Què ens sembla el seminari de la construcció social de la notícia?

# data[].attributes.subject
Què ens sembla el seminari de la construcció social de la notícia?

# data[].attributes.body
És realment interessant veure tot el que el periodista de TVE podria haver dit a l'hora de tractar el tema de la gestació subrogada i que no ha dit. Tot i no dir cap mentida i ser aparentment neutral, el periodista ha d'escollir les paraules amb les quals es referirà als conceptes, les imatges que hi posarà, quins subtemes tractarà i quins haurà de deixar de banda i amb quina lògica interna s'explicaran els fets.

Malgrat explicar alguna cosa, la notícia no explica gaires coses. Evidentment per una qüestió de temps. De fet, no només per la ideologia, ni per la manera de pensar, ni per la selecció temàtica del periodista, la informació també queda emmarcada per la idiosincràcia dels mitjans. Encara que vulguis acostar-te molt a la veritat. Els mitjans han d'elaborar peces reconstruint una realitat social i estan limitats pel format (escrit, audiovisual...), la immediatesa, les fonts, un espai o temps reduït.... Emfasitzar certs aspectes vol dir ignorar-ne d'altres, potser més importants.

Per tot això, t'adones, d'una banda, que és impossible fer una peça neutra, perquè, per acció o per omissió, tot comunica. Si no expliquem la causa d'un problema, els de la perspectiva crítica ens ho retraurien.

El construccionisme explica que la realitat social es construeix de manera negociada entre els individus. No obstant, dins del construccionisme hi ha qui posa l'accent en la construcció del sentit i qui el posa en la interacció. Si per alguns vivim en el llenguatge i no hi ha res fora d'aquest, altres afirmen que el llenguatge forma part de totes les nostres activitats, impregna tota la vida social, però no és la totalitat. La hipòtesi Sapir-Whorf, o la teoria del relativisme lingüístic, assenyala que la llengua d'un poble determina la percepció i la representació que el parlant té de la realitat. La visió del món de cadascú és condicionada per la llengua que utilitza, com s'explica al llibres de Teories de la Comunicació d'Estrada i Rodrigo.

Hem d'evitar justificar la parcialitat del periodisme a través de la teoria interpretativista. Malgrat que la realitat objectiva pugui no existir, hem de buscar la màxima imparcialitat.

# data[].attributes.body
La millor experiència que hem tingut en el poc temps que fa que estudiem Periodisme. Tot i que també en tenim alguna queixa: vam guanyar i ningú ens va reconèixer l'increïble esforç. El primer dia, quan només vam assolir la segona posició, vam contemplar l'elogi als guanyador per part de la professora Lorena Gómez, mentre que, per sorpresa nostra, quan el segon dia vam ser els vencedors, ningú va preguntar qui havia quedat primer. La diferència de tracte en els dos casos ha estat flagrant. Aquella situació ens va posar molt molt tristos. Demanem disculpes públiques.

# data[].attributes.headline
Què ens sembla la teoria interpretativa? Sobre el relativisme

# data[].attributes.subject
Què ens sembla la teoria interpretativa? Sobre el relativisme

# data[].attributes.body
Les teories de la perspectiva interpretativa afirmen que la realitat és una construcció social i que, per tant, la realitat objectiva no existeix. No estem d'acord perquè, malgrat que assolir una veritat objectiva pot arribar a ser molt difícil, la realitat objectiva, externa a l'individu, existeix. Creiem que unes teories relativistes posen entrebancs a l'assoliment de coneixement, ja que si la realitat depèn del context i del subjecte, quin sentit té arribar a conclusions si el que per tu és real per mi pot no ser-ho?

# data[].attributes.body
La teoria funcionalista sorgeix com a reacció en contra de la visió conductista, que diu que els mitjans són instruments per manipular els individus, que són febles.

Neix amb la industrialització i el món capitalista, liberal, que, en principi, propugna un model d'Estat poc interventor que permet que cadascú es desenvolupi amb igualtat d'oportunitats (però amb la mínima intervenció de l'Estat; es creu en la mà invisible d'Adam Smith).

D'aquesta manera, la funcionalista analitza la comunicació creient que els individus són lliures, d'acord amb els principis liberals, i són els mitjans qui tenen una posició de més "debilitat".

Això s'aplica potencialment en la recerca administrada, que estudia l'audiència, els continguts i els efectes dels mitjans a partir d'encàrrecs d'empreses.

Malgrat que és d'utilitat per molts partits polítics, governs o empreses a l'hora de dissenyar estratègies de comunicació, es tracta d'una teoria molt focalitzada i, per tant, limitada.

Igualment, és interessant comprovar quines són les funcions i disfuncions de la comunicació de masses, els usos i efectes que poden tenir, com els mitjans marquen l'agenda, com s'influencien els mitjans, la política i l'audiència.

Tanmateix, les limitacions metodològiques i el fet d'estar condicionada per les fonts de finançament, empobreixen la perspectiva funcionalista, que, a més, fa una aproximació conservadora a la societat, afavorint el manteniment de l'statu quo.