# data[].attributes.headline
Experiment "Evidențierea prezenței substanțelor organice în celule vegetale și animale"

# data[].attributes.subject
Experiment "Evidențierea prezenței substanțelor organice în celule vegetale și animale"

# data[].attributes.attachment_link.title
Lucrare de laborator Evidențierea prezenței substanțelor organice în celule vegetale și animale

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Citologia („cytos" - celulă, celulă) este știința celulei. Studii moderne de citologie: structura celulelor, formarea lor ca sisteme vii elementare, explorează formarea componentelor celulare individuale, procesele de reproducere celulară, reparare, adaptare la condițiile de mediu și alte procese. Cu alte cuvinte, citologia modernă este fiziologia celulară.

Dezvoltarea teoriei celulei este strâns legată de invenția microscopului (din grecescul „micros" - mic, „scopeo" - examinez). Acest lucru se datorează faptului că ochiul uman este incapabil să distingă obiectele mai mici de 0,1 mm, adică 100 de micrometri (abreviate microni sau microni). Dimensiunile celulelor (și chiar mai mult, structurile intracelulare) sunt semnificativ mai mici.

De exemplu, diametrul unei celule animale nu depășește de obicei 20 de microni, cel al unei celule vegetale este de 50 de microni, iar lungimea cloroplastei unei plante cu flori nu depășește 10 microni. Cu ajutorul unui microscop cu lumină pot fi distinse obiecte cu un diametru de zecimi de micron.

Primul microscop a fost proiectat în 1610 de Galileo și a fost o combinație de lentile într-un tub de plumb (Fig. 1.1). Și înainte de această descoperire din 1590, meșterii olandezi Jansen erau angajați în fabricarea ochelarilor.

Orez. 1.1. Galileo Galilei (1564-1642)

Pentru prima dată, microscopul pentru cercetare a fost folosit de fizicianul și naturalistul englez R. Hooke (Fig. 1.2, 1.4).În 1665, el a descris pentru prima dată structura celulară a plutei și a introdus termenul de „celulă" (Fig. 1.3). R. Hooke a făcut prima încercare de a număra numărul de celule dintr-un anumit volum de plută.

El a formulat ideea unei celule ca o celulă complet închisă pe toate părțile și a stabilit faptul că structura celulară a țesuturilor plantelor. Aceste două concluzii principale au determinat direcția cercetărilor ulterioare în acest domeniu.

Orez. 1.2. Robert Hooke (1635-1703)

Orez. 1.3. Celulele de plută studiate de Robert Hooke

Orez. 1.4. Microscop de Robert Hooke

În 1674, comerciantul olandez Antonio van Leeuwenhoek, folosind un microscop, a văzut pentru prima dată „animale" într-o picătură de apă - organisme vii în mișcare (organisme unicelulare, celule sanguine, spermatozoizi) și a raportat acest lucru comunității științifice. (Fig. 1.5, 1.6). Descrierile acestor „animalcuses" i-au câștigat olandezului faima mondială și au trezit interesul pentru studiul microcosmosului viu.

Orez. 1.5. Antonio van Leeuwenhoek (1632-1723)

Orez. 1.6. Microscop de Antonio van Leeuwenhoek

În 1693, în timpul șederii lui Petru I la Delphi, A. Leeuwenhoek i-a demonstrat cum se mișcă sângele în înotătoarea unui pește. Aceste demonstrații au făcut o impresie atât de mare asupra lui Petru I, încât, când s-a întors în Rusia, a creat un atelier de instrumente optice. Academia de Științe din Petersburg a fost organizată în 1725.

Maeștri talentați I.E. Belyaev, I.P. Kulibin a făcut microscoape (Fig. 1.7, 1.8, 1.9), la proiectarea căreia au participat academicienii L. Euler, F. Epinus.

Orez. 1.7. I.P. Kulibin (1735-1818)

Orez. 1.8. I.E. Belyaev

Orez. 1.9. Microscoape realizate de meșteri ruși

În 1671-1679 Biologul și medicul italian Marcello Malpighi a oferit prima descriere sistematică a microstructurii organelor plantelor, care a marcat începutul anatomiei plantelor. (Fig. 1.10).

Orez. 1.10. Marcello Malpighi (1628-1694)

În 1671-1682 englezul Nehemiah Grew a descris în detaliu microstructurile plantelor; a introdus termenul „țesut" pentru a se referi la conceptul de colecție de „vezicule" sau „sacs" (Fig. 1.11). Ambii cercetători (au lucrat independent unul de celălalt) au oferit descrieri și desene uimitor de precise. Au ajuns la aceeași concluzie cu privire la generalitatea construcției țesutului vegetal din vezicule.

Orez. 1.11. Neemia a crescut (1641-1712)

În anii 20 ai secolului al XIX-lea. cele mai semnificative lucrări în domeniul studierii țesuturilor vegetale și animale aparțin oamenilor de știință francezi Henri Dutrochet (1824), Francois Raspail (1827), Pierre Turpin (1829). Ei au susținut că celulele (saci, vezicule) sunt structurile elementare ale tuturor țesuturilor vegetale și animale. Aceste studii au deschis calea pentru descoperirea teoriei celulare.

Unul dintre fondatorii embriologiei și anatomiei comparate, academicianul Academiei de Științe din Sankt Petersburg, Karl Maksimovici Baer, ​​a arătat că celula este o unitate nu numai a structurii, ci și a dezvoltării organismelor. (Fig. 1.12).

Orez. 1.12. K.M. Baer (1792-1876)

În 1759, anatomistul și fiziologul german Caspar Friedrich Wolf a demonstrat că celula este o unitate de creștere. (Fig. 1.13).

Orez. 1.13. CE FACI. Lupul (1733-1794)

anii 1830 Fiziologul și anatomistul ceh Ya.E. Purkyne (Fig. 1.14), biologul german I.P. Muller a demonstrat că organizarea celulară este universală pentru toate tipurile de țesuturi.

Orez. 1.14. Da.E. Purkyne (1787-1869)

În 1833 botanistul britanic R. Brown (Fig. 1.15) a descris nucleul unei celule vegetale.

Orez. 1.15. Robert Brown (1773-1858)

În 1837, Matthias Jakob Schleiden (Fig. 1.16) a propus o nouă teorie a formării celulelor vegetale, recunoscând rolul decisiv în acest proces al nucleului celular. În 1842, a descoperit pentru prima dată nucleoli în nucleu.

Conform conceptelor moderne, studiile specifice ale lui Schleiden au conținut o serie de erori: în special, Schleiden credea că celulele pot proveni dintr-o substanță fără structură, iar un embrion de plantă se poate dezvolta dintr-un tub de polen (ipoteza generării spontane a vieții).

Orez. 1.16. Matthias Jacob Schleiden (1804-1881)

Citolog, histolog și fiziolog german Theodor Schwann (Fig. 1.17) a făcut cunoştinţă cu lucrările botanistului german M. Schleiden, care a descris rolul nucleului în celula vegetală. Comparând aceste lucrări cu propriile sale observații, Schwann și-a dezvoltat propriile principii ale structurii celulare și dezvoltării organismelor vii.

În 1838, Schwann a publicat trei mesaje preliminare despre teoria celulară, iar în 1839, lucrarea „Studii microscopice privind corespondența în structura și creșterea animalelor și plantelor", unde a publicat principiile de bază ale teoriei structurii celulare a organisme vii.

F. Engels a susținut că crearea teoriei celulare a fost una dintre cele mai mari trei descoperiri din științele naturale ale secolului al XIX-lea, alături de legea transformării energiei și teoria evoluționistă.

Orez. 1.17. Theodor Schwann (1810-1882)

În 1834-1847 Profesor al Academiei de Medicină și Chirurgie din Sankt Petersburg P.F. Goryaninov (Fig. 1.18) a formulat principiul că celula este un model universal de organizare a fiinţelor vii.

Goryaninov a împărțit lumea ființelor vii în două regate: cel fără formă, sau molecular, și cel organic sau celular. El a scris că „... lumea organică este în primul rând un regat celular...". El a remarcat în studiile sale că toate animalele și plantele constau din celule interconectate, pe care le-a numit bule, adică și-a exprimat o opinie despre planul general al structurii plantelor și animalelor.

Orez. 1.18. P.F. Goryaninov (1796-1865)

În istoria dezvoltării teoriei celulare, se pot distinge două etape:

1) perioada de acumulare a observațiilor asupra structurii diferitelor organisme unicelulare și pluricelulare ale plantelor și animalelor (aproximativ 300 de ani);

2) perioada de generalizare a datelor disponibile în 1838 și formularea postulatelor teoriei celulare;

# data[].attributes.attachment_link.description
Citologia („cytos" - celulă, celulă) este știința celulei. Studii moderne de citologie: structura celulelor, formarea lor ca sisteme vii elementare, explorează formarea componentelor celulare individuale, procesele de reproducere celulară, reparare, adaptare la condițiile de mediu și alte procese. Cu alte cuvinte, citologia modernă este fiziologia celulară.