# data[].attributes.headline
Перше жіноче віче 

# data[].attributes.subject
Перше жіноче віче 

# data[].attributes.body
м. Стрий, 1891 р.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дня 10 апріля с. р. відбулось у Львові, в великій ратушевій салі Перше віче женщин, що хоть перше в нашім краю, стало доразу на висоті часу і сміливо може бути названо поступовим. Ініціаторки того віча розуміли, що жіночоі справи годі брати окремо, - що жіночий рух то тілько частина всего еманціпаційного руху, що йде до визволеня від економічного і політичного гнету тих верстов, що терплять під тим гнетом; тож усі референтки, як покажуть подані понизше реферати, - зазначили сміливо, що розвязка жіночоі справи настане тілько з розвязкою соціальноі справи.

Вже сама приготова жіночого віча була незвичайно важка, і нераз бачилось ініціаторкам, що поки щотреба буде покинути сю думку та ждати красшого часу. Тілько-ж, на щастє для справи, вони видержали в величній завдачі, і знаменита вдача віча була достаточною нагородою за всі труди.

Задумане віче мало бути загальне. Ініціаторки бажали, щоби жінки з усіх верстов з'єдинилися для спільноі боротьби з пересудами і для вибореня собі прав, належних йім яко людям. То-ж до комітету запрошено жінок усіх станів і занять. Учительки, котрі вже для свого становиска, яко просвітительки повинні бути видні скрізь там, де йде боротьба за висшу просвіту для ширших мас, та за поправу долі робучих верстов, до разу не схотіли належати до комітету. Факт се про око чудний, особливо, коли зважати, що в західних державах, ба навіть в самім Відні учительки беруть живу і явну участь в руху до загального поступу. Та ся проява в Галичині має глибші причини - в загалі низький рівень освіти й самосвідомости поодиноких клас людности, а до того переслідуванє я боку звісних кругів навіть за тінь якоі небудь сміливійшоі думки. Оказуєся, що Галичина навіть не в Австріі, а в Китаю.

Пані буржуазійні і "патріотичні" появилися на запросини, та дізнавшися, що віче хоче обговорювати не тілько справу допусту жінок у школи середні й університети, а хоче, щоби й кляса робітниць була репрезентована і реферувала своі справи, та що жінки хочуть порушити й справу доступу політичних прав, - ті пані відсунулися. Так уменшився комітет, та тим витревалійше працювали оставшіся жінки, доказ чого основно оброблені реферати про всі зачеплені справи. Тими рефератами доказали жінки, що стоять на найпоступовійшім становиску, на становиску, яке заняли жінки Заходу.

Віче отворила д. Феліція Прухнікова, зазначуючи вагу збору, де вперше зійшлися жінки ріжних станів, товариских кругів і занять, для наради над жіночими справами. Численні збори доказують, що жінки зацікавилися справою, і коли се перше віче придбає йій бодай кілька прихильниць, то буде зроблено чимало.

Після того віче вибрало предсідателькою Феліцію Прухнікову, заступницею Наталію Кобринску, а на секретарки покликано дд. Ядвігу Чайковску і Ольгу Франкову.

В справі допусту жінок до висших шкіл перша промовила Я. Чайковска "Ніяка ідея, - говорила бесідниця, не може побідити, поки економічні причини не підготовлять для неі грунту.

"З часом умови істнованя стали далеко важші не тілько для мущин, а й для женщин. Уже минули ті часи, коли женщина могла зовсім супокійно займатися в домашнім огнищі. Сегодня жура про хліб проявляєся й серед супокійного житя, жінок і матерей, - і викидає в закруг боротьби за бутє чим раз ширші верстви женщин. Не тілько женщини робітницкоі кляси, але й женщини середного міщанского стану чим раз більше мусять самі працювати на себе. По статистичним виказам, число подруж ві всіх культурних краях, стає чим раз менше, а разом з тим чим раз більше щезає, для немаючих женщин, правдоподібність вийти за муж. Хотя-нехотя, чим раз більше женщин стає до конкуренціі з мущинами, на торзі праці.

"Під напором тих економічних і суспільних фактів уже чимало занять отворено для женщин, - тілько ж ті занятя переважно маловажні; ті-ж, для котрих треба перше висших студій, і доси недоступні для женщин. Законодавство в тім напрямку не пішло по ровень з економічним розвитком, що викидає женщин з домівок до публичноі праці. Законодавство ще стоіть на становиску минувшини, вважає женщину пассівною товаришкою мужа, що не має участи в інтересах загалу. Та в сій пристанові законодавства, супротів потреб часу, поважне небеспеченство. З ограниченя женщин до певного числа занять, мусить вийти надмірне переповнене йіх, після чого йде зниженє зарібноі плати і пролетаризація женщин.

"Що-ж діяти женщині, полишеній на власні сили? Ненастанні катастрофи в копальнях і фабриках, полишають день у день тисячі женщин, тисячі сиріт, без помочи. У тих всіх женщин, вдовиць, і не замужних одна ціль, одна думка: Заробити собі на житє працею.

Яка-ж важка доля женщини, що шукає праці! Ремісла для неі доступні тілько деякі, єі фахове образованє майже завсігди недостаточне. Що-ж буде з нею? Дати-ж женщині працю, значить оберегти єі не тілько від голоду, але й від проступку.

"Отже досить тілько вказати на величезні шкоди з того, і буде усправедливлене домаганє: Отворити середні й висші школи, з безплатною наукою, і за тим розширити занятя доступні для женщин!

"Перші кроки на тім полі еманціпаціі женщини, почалися в Англіі, в 1848 р. отворенєм коллегіі для дівчат. Тоді почався рух, що мав на ціли допуст дівчат до місцевих екзаменів, що вже в 1865 р. йім признано. Зразу отворено тілько 6 екзамінаційних центрів, але-ж 1881 р. йіх число дійшло до 87. Верх того руху - допуст женщин до екзаменів на університетскі степені. Ірландский унінерситет і ірландска медицинска коллегія перші признали женщинам кваліфікаціі лікарів. Опісля сенат лондонского університету поставив проєкт отворити для женщин усі університетскі факультети, а 1878 р. університетові збори приняли той проєкт. Від тоді справа едукаційного визволеня женщини в Англіі рішена, бо двері науки, так довго замкнені, тепер для женщини отворені. Тим то англійскі женщини користуються своім знанєм і діпломами дуже численно. Доволі згадати про йіх фінансову удачу, яко лікарів, щоби мати доказ користноі йіх оцінки з боку публики. Скінчивши своі студіі, одна по одній оселяються в Лондоні, або в провінціональних городах, з котрих скоро визначився город Біргрнінгтрам, отворяючи в центральнім шпиталі для дітей місце женщини-хірурга. Той самий город, у тім самім шпиталю іменував женщину Дра Баркер почестним лікарем. Справа медиків женщин в Англіі стоіть тепер так: вони мають свою власну школу і шпиталь, можуть подаватися до екзаменів в університетах лондонскім і дублінскім, мають зовсім правне становиско яко практикуючі лікарі, мають клієнтелю, а йіх популярність і вплив змагаються рік по рік. Остатним часом женщини завідували трома лічебницями в Лондоні. Тілько-ж доси замкнена для женщин практика в головних спеціальних шпиталях, а також вступ до всіх медичних товариств. Чимало женщин, скінчивши медичні студіі, вибиралося на Схід, в характері медиків-місіонарів, справа-ж обсади в Індіях женщин-лікарів дуже зацікавила. Окрім того женщини починають вкладати свою частину в медичну літературу і наукові досліди.

"В Шкоціі тілько в 1870 р. женщин допущено в університети, а в 3 роки пізнішне вони вже мали право університетских степенів на рівні з мущинами. Три університети, то б то в Упсалі, Сундіі й Штокгольмі мають по одній стіпендіі для женщин. Окрім того, чимало женщин має там занятя, до недавна доступні тілько для мущин, як напр. уряди в банках приватних, в касах ощадности, в товариствах забеспек, в торговлі і на залізницях. Остатними роками отворено для женщин майже всі ремесла й промисли, вони заняті навіть в механиці.

У Франціі, університетске образованє доступне було для женщин далеко скорше, ніж середне, дякуючи тому, що для них не треба було закладати нових шкіл. Уряди державний і громадскі починають, на рівні з женщинами займатися йіх справою, і в р. 1882 Палата послів ухвалила 10 міліонів франків на основанє жіночих ліцеів. Від 1883 р. після ухвали в парляменті білю Сея, можна вказати на чим раз більший поступ, і майже що місяця приходить новий жіночий ліцей до широкоі сістеми просвіти у Франціі. За остатні роки роздано женщинам у Франціі 109 університетских степенів, з чого 98 у самім Парижу.

"В Італіі університети приймають женщини яко слухачів, або й яко студентів. Остатними роками чимало женщин одержало степені докторів медицини і докторів літератури. Окрім того основано висші жіночі колегіі 1861 р. в Медіолані, і 1866 р. в Турині. Уставою з 25 юля 1882 р. отворено в Римі й Флоренціі висші жіночі нормальні школи, з 12 урядовими стіпендіями. В загалі нема права, котре би забороняло женщині вступати в італіянскі університети і діставати там діпломи.

"Швейцарія, яко цілість, була одним з остатних европейских крайін, що прихилилися до ідеі цівільноі емаціпаціі женщин, хоть в поодиноких городах єі женщини вже давно користуються правом ходити в університети. Найбільше студенток у Цуріху, 114, було 1873 р. З усіх предметів, женщини найбільше студіюють медицину і філософію. На женевских університетах вже менше женщин а в Базилеі до 1889 р. не хотіли нічого чути навіть про жіночі студіі. Тілько в тім році університетскі власти рішилися допустити одну женщину до докторского екзамену. Та з того нічого не вийшло. А про те швейцарскими університетами користуються женщини майже всіх держав Европи, де вони не мають того права.

"Серед освічених верстов Росіі справа еманціпаціі женщин проявилася вперше в р. 1840. Чудно справді, що в тій державі, що не додержує кроку поступови цівілізаціі інших европейских держав, справа визволеня женщини дійшла до таких користних результатів. Причин треба шукати опять в економічних умовах. Реформи остатного царствуваня дали сильний товчок рухови женщин. Реформа адміністраціі збавила занятя й місця тисячі урядників; йіх дочки, що доти жили більше-менше добре, мусіли кинутися в світ до заробку. Значить, важка потреба спонукала до визволеня женщини в Росіі.

"Найбільший поступ зроблено там на полі едукаціі. В р. 1867 професори петербурского університету, користаючи з належного йім права публичних викладів, отворили під доглядом женщин, курси для женщин. Сегодня Росіянки можуть кінчити студіі не тілько в столиці, а й у Москві, Кієві, Казані, словом скрізь, де є університети. Тим то, по остатним статистичним виказам, в р. 1890 в Росіі було женщин-лікарок 408.

"Недостача інтелігентних сил, особливо підчас турецкоі війни, коли не стало лікарів, спонукала уряд визначити стіпендіі для женщин, що посвятилибися тому заняттю і обовязалися кілька літ працювати в місцях, назначених урядом. Затим після реформи судів і запроводу адвокатского стану, в Росіі деякі палати дали місце й женщинам!

"Ta найдавнійше повстав жіночий рух в Америці, де по звісткам одного з північно-американских дневників, рух на полі еманціпаціі женщин почався з війною за незалежність, то б то літ тому майже 120. Тоді 200.000 женщин з'єдинилося в 10.000 товариств для придбаня фондів і заосмотреня потреб своіх братів. І справді повелось йім зібрати 5 міліонів фунтів штерлінгів, і серед тих заходів женщини викрили своі власні спосібности і переконали мущин, що так само спосібні як і вони. Не тілько розширився круг йіх думки, а стали вони й практичніші і навчилися вміло співдіяти з мущинами. Вели публичні інтереси і були предсідательками публичних віч, навіть таких, де була більшість мущин. Навчилися сістематично вести рахунки і навикли до точности. Словом, виказали тілько спосібности до інтересів, що мущини з дивом питали, де були заховані ті женщини перед війною? Тим то в Америці справа рівноправности женщин іде найкрасше. Після Neue Zeit з р, 1891 в Ню-Йорку іменовано 8 женщин правительственними інспекторками фабрик, і між ними 4 женщини з робітницкого стану. Плати інспекторка бере 1000 доларів у рік, тоб то коло 2500 гульденів.

"В Австріі найпізнійше зі всіх держав стали проявлятися перші ознаки руху серед самих женщин. У Відні передторік зложився обширний комітет переважно з женщин з учительских кругів і з богатшоі кляси. Комітет устроів торік віче, на котрім обговорювано всі жіночі права і вислано до парляменту петицію в справі шкіл, університетів і політичних прав. Рішено також скликати в юні с. р. друге віче з розширеною програмою. Годиться піднести з признанєм, що власне тут ті женщини, що вже для свого занятя і присущого єму висшого образованя найкрасше годяться вести перед серед решти женщин у поступовім русі т. є. учительки так живо занялися тою справою, і тим самим доказали, що ми слушно про них так гарно думаємо. Для наших учительок сей факт повинен бути заохочуючим приміром.

"Польки, про котрих іде слава, що вони дуже рухливі і бистроумні. - в тій справі далися, на жаль, випередити братнім народам. І так Чешки ще 1890 р. вислали петицію до ради державноі в справі шкіл і університетів. Так само й Русинки вже вислали петицію, а окрім того торік устроіли в Стрию віче в жіночій справі.

"З огляду на те, що за 3 роки буде отворений при львівскім університеті медицинский факультет, було би дуже порадно, щоби женщини вибороли собі до того часу вступ на університети. Треба в повні покористуватися часом, що навперед нас, та як найчастнійше висилати петиціі до ради державноі. Ставлю резолюцію: "Віче вишле петицію до ради державноі, з домаганєм, щоби женщин допущено до середніх шкіл і університетів".

Віче приняло сю резолюцію.

(Далі буде).

[Народ, 01.05.1892]

# data[].attributes.attachment_link.title
Перше загальне жіноче віче у Львові.

# data[].attributes.attachment_link.description
Дня 10 апріля с. р. відбулось у Львові, в великій ратушевій салі Перше віче женщин, що хоть перше в нашім краю, стало доразу на висоті часу і сміливо може бути названо поступовим.

# data[].attributes.headline
Офіційні вимоги про виборчі права

# data[].attributes.subject
Офіційні вимоги про виборчі права

# data[].attributes.body
1905 р.

# data[].attributes.attachment_link.title
хронологія виборчих прав жінок

# data[].attributes.headline
Дозволено навчання в державних університетах на правах слухачок

# data[].attributes.subject
Дозволено навчання в державних університетах на правах слухачок

# data[].attributes.body
1906 р.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Гендер в деталях

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Значення освіти важко переоцінити. Якоюсь мірою освіта - це лінза, крізь яку людина бачить світ, і компас, за допомогою якого вона себе в ньому знаходить. Ще зовсім у недавньому минулому (якихось сто з гаком років тому) жінкам в Україні отримати ці ключові інструменти для самореалізації було досить складно. У цій статті окреслено розвиток освіти для жінок на українських землях з історичної перспективи: як формувалось і як змінювалося трактування жіночої освіти та чому обмежений доступ жінок до навчання виявився однією з найефективніших форм дискримінації.

"Жіноча освіта" - збірне поняття, яке охоплює комплекс проблем і дискусій навколо навчання дівчат і жінок від початкової до вищої школи. Воно містить питання гендерної рівності й однакового для всіх доступу до освіти, проблему роздільного навчання та його релігійного спрямування як звично релевантної до жінок практики. У ширшому контексті тему "жіночої освіти" пов'язують із проблемою подолання бідності, адже освічені жінки набагато рідше вступають у ранні шлюби, виходять заміж проти своєї волі, помирають при дітонародженні, захворюють на інфекційні хвороби і взагалі мають набагато більше можливостей для повноцінного життя[1].

Привілей освіти як базової потреби насамперед хлопців історично випливав з традиційної патріархальної дихотомії, яка закріплювала за чоловіками першочергове право на культуру (за Шеррі Б. Ортнер, культура в цьому значенні тотожна цивілізації), тоді як жінкам залишала "право" на природу[2]. У такій системі координат цілком логічно було давати освіту чоловікам, тобто тим, хто опановує життя (окультурює), а не жінкам - тим, хто це життя лише продукує (народжує). Відтак аж до середини ХІХ століття жіноча освіта залишалася далеко на маргінесі суспільних обговорень, допоки самі жінки в рамках "першої хвилі" фемінізму не заявили про власні права, зокрема право на рівні можливості навчатися.

Освіта жінок з доби Київської Русі до кінця ХVІІІ століття

Традиційно становлення системи жіночої освіти на українських землях датують кінцем ХІ століття (1080-ми роками), коли з'явилися перші школи для дівчат при Андріївському жіночому монастирі в Києві. Ініціатива заснувати такий заклад належала дочці київського князя Всеволода Ярославича Анні, котру в літературі частіше називають Янкою. За свідченнями літописців, благочестива княжна, зібравши молодих дівчат, навчала їх письма, ремесел, співу й інших "корисних для них занять, щоб з юності прищепити розуміння Закону Божого та працьовитість і допитливість поміркованістю стримувати"[3].

Отож однією з перших форм навчання для жінок поза домом була наука при монастирях, де їх готували до очікуваних від них ролей - майбутніх дружин, матерів і господинь дому. Пріоритетність цих вимог зумовлювала й перелік основних предметів: Закон Божий, етикет, танці, гра на лютні чи клавесині, базові знання з арифметики, астрономії, філософії, риторики. Наука велася за "еллінськими книгами", тобто грецькою мовою. Доступ до освіти в цей час мав виразно становий характер, тому в монастирські школи потрапляли переважно представниці привілейованих верств суспільства.

Поширену в популярній літературі думку про увагу до жіночої освіти в Київській Русі ілюструють, як правило, прикладами вчених руських князівен, а найчастіше - Анни Ярославни, доньки Ярослава Мудрого і майбутньої французької королеви. На противагу своєму неписьменному чоловікові, королю Франції Генріху І, Анна підписувалася не хрестиком, як звичайно завіряють документи безграмотні люди, а вправно виведеними літерами. Ще один приклад - поширена серед жінок княжого роду практика переписування книг та дочка полоцького князя Святослава Всеславича Предслава, котра, за свідченнями літописців, постригшись у черниці під іменем Єфросинії, "почала книги писати своїми руками"[4]. До речі, Предслава Святославна теж заснувала дівочу школу при полоцькому Софіївському соборі. Прикметно, що інституалізація жіночої освіти почалася з ініціативи жінок духовного стану, які самі або ж через різні життєві обставини обрали чернече життя.

Протягом ХІІ-ХVІІ століть монастирська освіта була одиноким можливим (і зовсім не обов'язковим) освітнім доповненням до звичного домашнього навчання дівчат. Запрошувати вчителів для освіти доньок могли собі дозволити лише забезпечені родини. Якість отриманих знань залежала від конкретних наставників. Із поодиноких згадок цього періоду про отриману жінками освіту знаємо, що їх навчали грамоти, рукоділля, світських манер та "набоженьства". Високий рівень освіченості тутешніх жінок підтверджують іноземці. Наприклад, арабський мандрівник Павло Алеппський, двічі побувавши на українських землях у 1654 і 1656 роках, залишив запис у щоденнику про те, що "...по всій землі русів, себто козаків, ми помітили прекрасну рису, яка викликала наш подив: усі вони, за винятком небагатьох, навіть більшість їхніх жінок та дочок (курсив мій. - І. Ч.), уміють читати і знають порядок церковних служб та церковні співи"[5]. Хоча такий коментар залишає розмите уявлення і про "більшість жінок", і про співвідношення між можливістю читати та знанням церковної літургії (здається, щоб оволодіти останньою вміти читати було не обов'язково). Очевидно, саме браком джерел пояснюється те, що дослідження жіночої освіти в ранньомодерний час зводяться, як правило, до переліку просвітницько-філантропічних ініціатив поодиноких шляхтянок.

  Вихованки Смольного Інституту шляхетних дівчат на уроці танців. 1901 рік. Джерело:http://www.kulturologia.ru/blogs/040515/24370/

Світська жіноча освіта почала формуватися з другої половини ХVІІІ століття. Амбітні реформаторські плани російської імператриці Катерини ІІ, зокрема щодо освіти жінок, втілились у заснуванні Інституту шляхетних дівчат при Смольному монастирі в Петербурзі. У Російській імперії, до якої тоді входила більша частина українських земель, цей інститут став першим світським навчальним закладом для жінок. Його засновники бачили метою інститутського навчання "дати державі освічених жінок, добрих матерів, корисних членів сім'ї і суспільства". Перелік предметів охоплював Закон Божий, французьку мову, арифметику, малювання, історію, географію, словесність, а також танці, музику, світські манери, рукоділля і домоведення. Головним методологічним підґрунтям інститутського навчання була тоді книга німецького педагога Йоахіма Кампе "Батьківські поради моїй дочці". Викладені в ній засади відповідали тогочасним суспільним уявленням про "головне призначення жінки", як-от настанови: "Бог і суспільство хотіли б, щоб жінка залежала від чоловіка, щоб вона обмежувала коло своєї діяльності домом, щоб вона визнавала свою слабкість і верховенство чоловіка в будь-яких справах та здобувала б його любов і приязнь скромністю і покірністю"[6]. Крім як здійснити своє "головне призначення" в ролі дружини і матері, випускниці інституту могли ще стати фрейлінами двору або працювати гувернантками. Навчалися там лише дворянки[7]. На початку ХІХ століття аналогічні освітні заклади з'явились у великих містах України - у Харкові, Полтаві, Одесі та Києві.

  Учениці Харківського Інституту шляхетних дівчат. Поч. ХХ ст. Джерело:https://fotki.yandex.ru/next/users/sloniklesha/album/93950/view/697886.

У пошуках "власного хліба", або Жінки і бажання вчитися

Головними вадами інститутів шляхетних дівчат була їхня становість, а отже й замкнутість, та велика плата за навчання, що робило їх майже недосяжними для більшості охочих учитися. Кількість же останніх ближче до середини ХІХ століття стрімко зростала. Сприяла цьому низка чинників, визначальні серед яких - потреби нового індустріального суспільства, загальний ідейно-політичний клімат усередині Російської й Австро-Угорської імперій, до яких належали українські землі в цей час, та принесені з Заходу емансипаційні виклики, ігнорувати які ставало дедалі важче. З огляду на це в 1850-1870-х роках відкрилися перші безстанові школи для жінок - Маріїнські жіночі училища[8], жіночі гімназії[9] та вчительські семінарії[10].

Процес інституалізації середньої жіночої освіти обидві держави забезпечували тільки частково, тому чимало таких закладів функціонували завдяки приватним фінансовим ініціативам. Скажімо, серед найщедріших фундаторів створеної 1860 року жіночої гімназії у Києві був колишній губернатор Іван Фундуклей. Відтоді доступ жінок до середньої освіти набагато полегшав, хоча вона й надалі не була безкоштовною. По закінченні гімназії випускниці здобували право стати домашніми вчительками з тих предметів, з яких у них були найкращі випускні оцінки[11].

  Учениці Київської Фундуклеївської гімназії. Джерело:http://povaha.org.ua/osvita-ta-robota-zhinok-u-chasy-zmin-najkonservatyvnishoji-imperiji-evropy/.

Еквівалентом такого типу освітніх закладів для українок в Австро-Угорщині з 1870-х років були жіночі вчительські семінарії. Офіційно вони не зараховувалися до категорії середніх шкіл, проте їхня популярність і помітна роль в освітній системі сприяли тому, що в тогочасній публіцистиці і навчально-методичній літературі їх класифікували як середній навчальний заклад[12]. Чотирирічний курс навчання охоплював 16 предметів: релігія, історія, біологія, географія, математика, письмо, фізика, педагогіка, дидактика, музика, польська, німецька й українська мови, "наука домашнього господарства" та гімнастика. Особлива популярність учительських семінарій серед жінок пояснювалася порівняно невеликим терміном навчання (а отже, потребою за нього платити) і тим, що вони в підсумку гарантували конкретну професію. В умовах дуже обмеженого вибору професія була особливо цінною, а мрія стати вчителькою нерідко ототожнювалася з самостійністю і незалежністю.

Ближче до кінця ХІХ століття конкуренція за посаду вчительки ставала дедалі жорсткішою, особливо в містах. Умови праці вчителів на селі відлякували, бо асоціювалися з побутовими невигодами і відсутністю товариського спілкування. Такі непривабливі перспективи красномовно проілюстрував російський художник Володимир Маковський. Його картина "Приїзд вчительки в село" (1897) показує юну випускницю гімназії, яка з сумом розуміє всю примарність її молодечих мрій про професію і їх несумісність з обставинами сільського побуту.

Схожа візія постає зі спогадів Уляни Кравченко. Свій перший візит у середині 1880-х років у школу села Стоки на Львівщині майбутня поетеса описувала так: "Входжу. В сінях вітер зірвав мені капелюх. Стелі не було, а в стрісі діри, протяг. По лівій руці - не знаю, яким словом це назвати, - справді нора темна, без долівки та стелі, з розваленою стіною. По правій руці більша вже, - як старий сказав, - "цимбра", але також без "помосту", зі стелею з тяжких чорних бальків"[13]. Звісно, такі умови праці спільні були і для чоловіків-учителів, однак у них, на відміну від жінок, існувало набагато більше можливостей кар'єрного зростання[14]. Жінки, до слова, не могли викладати в інших гімназіях, крім жіночих, через те що не мали вищої освіти. Отож пропозиція на освітянському ринку праці для жінок виявлялася вельми куцою і зазвичай обмежувалася початковою школою, тому у них був багатший досвід "непривабливих" посад.

Освіта vs "обов'язок" сільської дівчини

З середини ХІХ століття почалися зміни в освіті і для найбідніших верств тогочасного суспільства - селян. Після скасування кріпаччини і ліберальних реформ 1860-х років у Росії дівчата здобули можливість навчатися в початковій школі спільно з хлопцями. У 1872 році закон про обов'язкову трирічну освіту для дівчат ухвалили в Австро-Угорщині. Попри нове освітнє законодавство, самі селяни ще довгий час не числили освіту своїх доньок серед пріоритетів. За статистичними даними 1880 року, серед учнів початкових шкіл Російської імперії дівчата становили 20,7 %[15]. Непопулярність освіти для дівчат у селянських сім'ях зумовлено переконанням про її меншу порівняно з хлопцями доцільність. Уважалося, що чоловік як особа законодавчо і звичаєво наділена повноваженнями голови сім'ї і представника родини в стосунках із суспільними і державними інституціями потребував освіти, тоді як жінка, коло компетенції якої окреслювали сімейно-побутовими і господарськими справами, могла без неї обійтися[16].

З огляду на такі настанови батьки нерідко позбавляли дочок можливості вчитися, бо за той самий час дівчата могли зробити щось по господарству. Ось типова розповідь на цю тему з усноісторичних досліджень: "Батьки не щиталі науку за те - конєчно, шо робота важливіше! Я старша в сем'є була, іще була сестра й два брати, то треба ж було глядєть, бо в матце ж роботи..."[17]. При цьому навіть на схилі віку жінки шкодували про "недоотриману" освіту: "Як я уже пудросла і хотіла в школу ходит. Одін брат у школу йде, старший брат іде в школу, і я ж крєпко хочу в школу. А мене не пускают - треба прасті, дак пряду... Сестра старша тоже не ходила [в школу], а брат оцей вже менший походив у школу. А ми то не ходили - роботу треба було робить"[18].

Як важко доводилося жінкам боронити своє право на освіту (а потім і на професію) навіть перед батьками, ілюструє історія однієї з найвідоміших українських художниць ХХ століття Катерини Білокур. Художницею Білокур стала всупереч батькам, котрі свого часу відмовили дівчині в освіті. "Грамота мені так легко далася! - згадувала вона про подарований у дитинстві буквар. - В тім букварі спершу були букви, потім склади, а тоді маленькі оповіданнячка й вірші. За тиждень я все це зучила майже напам'ять. З приводу цього дід та батько порадились, що нащо ж тоді Катрю віддавати в школу, як вона сама і без школи тієї грамоти учиться. Не буде вона драти чобіт, човгаючи ними по мерзлій землі та снігу, а буде сидіти вдома, помалу на веретено прястиме. І ото на тих двох букварях моя початкова, середня і вища освіта. Я не була ніколи ні в якій школі і не чула гласу вчителя"[19]. Відсутність освіти Катерина довго вважала великою втратою і думала, що через це їй неможливо буде стати професійним художником. На щастя, талант переміг[20].

Релігійне спрямування освіти для жінок

З огляду на "основне призначення" жінки - бути дружиною і матір'ю - у суспільстві побутувала думка, що у вихованні дівчат до уваги треба брати більше "серце", аніж знання й розум[21]. Певно, тому у дівочих навчальних закладах Закон Божий довго був серед головних предметів. Скажімо, в українському Інституті для дівчат у Перемишлі його викладали в такому обсязі: у п'ятому класі - біблійна історія Старого Заповіту і наука віри; у шостому - біблійна історія Нового Заповіту і наука звичаїв Нового Заповіту; у сьомому класі вчили літургію, у восьмому - історію католицької церкви з особливим наголосом на історії греко-католицького обряду[22].

  Дівочий інститут під проводом сестер василіянок з кардиналом Сильвестром Сембратовичем. Львів, 1893/1894 навчальний рік. Джерело: Львівська наукова національна бібліотека України ім. В. Стефаника НАН України. Інститут досліджень бібліотечних мистецьких ресурсів.

Обов'язкові молитви перед уроками були частиною щоденного розкладу шкільного життя, а відвідини церковних богослужінь - елементами навчального процесу. Показові листи учениці третього року навчання згаданого перемишльського інституту Марії Кузів до бабусі Юлії Глинської: "Бабця, - виправдовувалася онука, - може ся гнівали, що я так довго не писала, бо ми так много маємо ся тепер учити як ще ніколи. Три французькі лектури то вісім сторін оповідати, п'ять німецьких, розуміє ся окрім заданої лекциї примусової. А тепер по підвечірку завсїгди йдемо на "масові Богослуженя", котрі тревають від 5 ½-7 ½"[23].

Галина Барвінська в листах до батька, відомого українського політика, посла до Галицького сейму і парламенту у Відні Олександра Барвінського, з років свого навчання у школі описувала відвідини церкви та сповід і як неодмінну частину навчання. Про шкільний випускний іспит вона писала так: "Перед еґзаміном пішли всї до церкви. Булисьмо там майже цїлу годину. Як вернулисьмо з церкви посїдалисьмо в лавки і незадовго помолилисьмо ся всї. Було у нас дуже багато гостей. Найсамперед зачав ксьондз Реткевич промовою [...] Першу (вчитель. - І. Ч.) викликав мене і дав менї робінзона і сьвідоцтво, а від ксьондза Реткевича образок. Люньця дістала також робінзона і сьвідоцтво а від ксьондза такій сам образок. [...] Відтак помолилисьмо ся і закіньчив ся еґзамін"[24].

Релігійний ухил жіночої освіти на зламі ХІХ-ХХ століть дедалі частіше зазнавав критики, головно з боку молоді. У дискусіях про потребу коедукації - спільного навчання хлопців і дівчат - у середній школі головним аргументом ставало те, що тоді "хлопцї не були би такі дикуни, такі неотеси, як звичайно є, а дївчата перейняли би дещо з мужескої вдачі" (ішлося насамперед про надмір клерикального виховання жінок і культивування в них особливої сором'язливості й безініціативності)[25]. Консервативна більшість, однак, ще довго вбачала в коедукації радше негатив, аніж користь. Щоправда, в цьому контексті досвід українців у Російській і Австро-Угорській імперіях відрізнявся. Наприклад, у Києві 1908 року з трьох комерційних училищ два були змішаного характеру для дітей обох статей: це була перша в місті спроба спільного навчання хлопців і дівчат[26]. У першій декаді ХХ століття така практика поширилась і в інших великих містах. Загалом різниця у звичках товариського життя (і трактуваннях місця жінок у ньому зокрема) між тодішньою Великою Україною і Галичиною заслуговує на окрему увагу, - остання довго вважалася винятково консервативною.

Перші студентки

Здобування жінками спеціальної освіти (або принаймні тієї, яка переважала би базову) трактувалося одразу в кількох площинах. З одного боку, як альтернатива чи "запасний варіант" для тих, хто не вийшов заміж або ж утратив чоловіка. Освіта, кваліфікаційна посада, яку вона могла б забезпечити (найчастіше йшлося про педагогіку) і приготування до самостійного існування для незаміжніх ставали своєрідним посаговим капіталом[27]. Такому її баченню сприяла, серед іншого, і прагматика математичних підрахунків, за якими кількість незаміжніх жінок, особливо в містах, у відсотковому співвідношенні суттєво переважала число неодружених чоловіків. Тому "заопековатися тѣми дѣвочками, приготовленными остатись старыми дѣвами", як писала преса кінця ХІХ століття, було "вопросом животрепещущім"[28]. З іншого боку, освіта на тлі дедалі швидших темпів життя і його економічних та культурних викликів на очах перетворювалася з привілею на потребу. Це усвідомлення цілком спокійно могло уживатися з переконанням про те, що освічена жінка не зможе належно реалізуватися в сім'ї, бо "втомлений домашньою опозицією і боротьбою з розумною і вченою дружиною чоловік не збереже в душі своїй необхідної рівноваги"[29]. Найбільше такий еклектизм проявлявся в дискусіях про допуск жінок до вищої освіти, мабуть, тому їхній шлях до університетів виявився доволі довгим. Досвід українок Російської й Австро-Угорської імперій тут теж був різним.

Уперше про потребу допуску жінок до вищої школи в Росії заговорили на початку 1860-х років. Тоді своє бажання слухати лекції університетських професорів виявила група киянок, які звернулися з відповідним проханням до університетської Ради. Схожий прецедент знову стався 1861 року - домашня вчителька Людмила Ожигіна клопоталася про вступ на медичний факультет Харківського університету. З цієї нагоди куратор Харківського шкільного округу написав неофіційного листа тодішньому міністру народної освіти, який, своєю чергою, доповів царю Олександру II і передав "Справу Л. Ожигіної" на розгляд Головного управління шкіл. Управління вирішило, що справа надто серйозна і потребує обговорення в усіх університетських радах імперії. В Україні тоді було два університети - Київський і Харківський, і обидва відповіли на запит схвально, отож з 1861 року жінки отримали право записуватися до них слухачками. На жаль, скористатися цим вони ледве встигли: внаслідок студентських заворушень, які прокотилися імперією, вже 1863 року відповідний дозвіл було скасовано, а заборона жінкам навчатися в університетах тривала аж до 1905 року[30].

Отож жінкам, охочим здобути вищу освіту, не залишалося нічого іншого як їхати навчатися за кордон або ж вступати до приватних освітніх закладів. Тих, хто обирав перший шлях, було дуже небагато, головно через коштовність такого навчання. Найпоширеніший напрямок освітньої еміграції - Швейцарія, зокрема Цюріх. Побоюючись поширення серед студенток популярних тоді у Європі революційних ідей, російський уряд намагався всіляко зменшити закордонний освітній ентузіазм. Наприклад, уряд попереджав, що ті, хто після 1 січня 1874 року не припинять занять в університеті й політехнікумі Цюріха, не зможуть продовжити навчання або складати іспити в жодному з навчальних закладів Російської імперії[31].

Альтернативним способом здобути вищу освіту для жінок в межах імперії з 1870-х років стали Вищі жіночі курси. Тоді ж таки в лексиконі жителів міст з'явилося нове слово - курсистка. По суті, Вищі жіночі курси (ВЖК) - це були приватні школи, у яких університетські професори викладали слухачкам предмети з курсу вищої школи. Влада розглядала створення таких навчальних закладів як тимчасовий захід, потрібний для обмеження освітньої міграції[32]. На відміну від випускниць закордонних університетів, курсистки не могли серйозно розраховувати на продовження наукової кар'єри, хіба що як аматорки, а їхні дипломи не були тотожними університетським[33]. Навіть попри такі обмеження, кількість охочих навчатися щороку зростала. В Україні перші такі курси з'явилися в Києві 1878 року, згодом також в Одесі й Харкові. Спершу курсисткам доводилося обирати з-поміж вельми скромного варіантів навчальних напрямів - історико-філологічний або фізико-математичний, згодом до цього переліку додалися: правничий, медичний і комерційний.

  Курсистки Вищих жіночих медичних курсів. Київ, 1910 рік. Джерело:https://www.krainaz.org/2017-03/237-female-doctor.

Рух за вищу освіту для жінок у Австро-Угорщині припадає на 90-ті роки ХІХ століття. У 1890 році українки разом із німкенями й чешками подали петицію до Державної ради у Відні з відповідним проханням. Звітуючи про останню, часопис Радикальної партії "Народ" писав, що в ній жінки "головно ставлять аргументом злі економічні відносини краю, надмір конкурентів в кожній (дозволеній жінкам. - І. Ч.) галузи праці"[34], а також загальнодержавний брак лікарських кадрів, який жінки могли б вигідно заповнити[35]. Схоже, найбільші сподівання покладалися на медичний факультет, однак реальну змогу записуватися сюди жінки отримали не в першу чергу. У Львівському університеті жінкам спершу дозволили вступати на філософський (1897), і лише згодом - на медичний відділи (1900). Правничий так і залишався недоступним їм до 1920 року[36].

Перші студентки університетів стикалися з різними упередженнями у ставленні до себе. Жодних локальних особливостей у такій реакції не було. Проти спільних лекцій з жінками свого часу протестували студенти медичного відділу Берлінського університету і, як уважав дописувач однієї із львівських газет, "протестували зовсім підставово: жінка, в якої притупилось почуття встиду, здатна всякого мущину привести в конфузію"[37]. Розмови про вагу жіночого мозку і його можливості осягнути матеріал вищої школи ніхто, очевидно, всерйоз не сприймав, але те, що такі спростування звучали в прилюдних обговореннях освітньої реформи, засвідчує загальне тло цих дискусій[38]. Бажання жінок учитися нерідко трактували як щось ненормальне, їх підозрювали в імовірних аморальних чи антиурядових намірах, а їхнє прагнення освіти розглядали як зазіхання на пріоритет сім'ї, яку традиційно вважали першоосновою життєвої реалізації кожної жінки.

Щоб здобути вищу освіту, жінкам нерідко доводилося не лише опиратися усталеному суспільному канону і небажанню батьків, а й постійно шукати шляхів, як оминути заборони і перешкоди. Одна з найвідоміших математиків другої половини ХІХ століття, професорка Стокгольмського університету і членкиня Санкт-Петербурзької Академії наук Софія Ковалевська (Корвин-Круковська), щоб обійти незгоду батька на її вищі студії за кордоном, мусила взяти фіктивний шлюб із молодим геологом Володимиром Ковалевським. Звісно, ризик у таких випадках був чималим. Законодавче звільнення від батьківської опіки в заміжжі зовсім не гарантувало жінкам самостійності, а лише переводило їх під юридичну опіку чоловіка, який відтепер володів правом заборон.

Країна Рад до питання жіночої освіти підійшла прагматичніше і не лише взялася активно боротися з неписьменністю (яка серед жіночого населення виявилася куди більшою, ніж серед чоловічого), а й відкрила жінкам рівний із чоловіками доступ до всіх щаблів середньої освіти та забезпечила їх квотами у вищій школі. Згідно з переписом населення, станом на 28 серпня 1920 року в Україні нараховувалося 12 247 350 неписьменних, майже дві третини їх становили жінки, з них у містах проживало 52,8 %, в селах - 72,9 %[39]. Неписьменність не відповідала стратегічним планам комуністичного будівництва: взявши курс на формування "нової" радянської людини, партійне керівництво не могло втриматися від спокуси сформувати і "нову" радянську жінку, у чиєму образі освіченість відігравала важливу роль. Радянська офіційна риторика проголошувала, що "жінку необхідно підняти в її розвитку та підняти її революційність", з тим аби вона змогла виховувати молодь в дусі комуністичної свободи. [40]. Без освіти таку амбітну мету важко було реалізувати, отож формування "нової" жінки, котра тепер мала відповідати запиту "трудівниця + активістка", відбувалося в тісному зв'язку з пропагандою "освіти для всіх".

  Радянський плакат 1923 року. Джерело:https://thelanguageofauthoritarianregimes.wordpress.com/2016/05/04/sensory-disability-and-the-new-soviet-woman/.

Квоти на вищу освіту для жінок протягом 1920-1930-х років постійно збільшувалися. Від інститутів індустріального профілю вимагали приймати не менше як 20 % жінок, сільськогосподарського - 30 %, соціоекономічного - 35 %. Такі пільги поширювалися і на так звані робфаки (робочі факультети) та спеціально мали на меті притягнути жінок у наукову сферу, де їхнє представництво було особливо нечисельне. Усе це призвело до того, що вже перед початком Другої світової війни кількість жінок у вищій школі зросла до 43 % від загального числа студентів[41]. У повоєнний час ця тенденція зберігалася і пропорція чоловіків та жінок у вишах майже вирівнялася. Ситуація дещо змінилася в 1960-х роках, коли через освітню реформу Микити Хрущова преференції при вступі у виші надавали людям із попереднім професійним досвідом (серед жінок він, очевидно, виявився меншим).

Попри проголошену рівність обох статей у доступі до навчання, практика була не такою однозначною. Щоб мати змогу претендувати на однакові з чоловіками місця у вишах, жінкам доводилося працювати набагато наполегливіше. Як свідчить вступна кампанія 1968 року, до п'ятірки найпопулярніших у тодішньому СРСР інститутів було зараховано лише кожну четверту абітурієнтку, тоді як серед чоловіків вступив кожен другий. Це при тому, що успішність дівчат у школі була кращою за аналогічні показники хлопців[42]. "Комсомольська правда", аналізуючи вступну кампанію в медінститути 1970 року, неприховано писала про фаворитизацію чоловіків: "Хлопців - і це неможливо приховати - приймають у медичні інститути з нижчими оцінками, ніж дівчат... У дівчат становище в медицині складніше, ніж у хлопців: шлюб, немобільність, відхід від роботи - тимчасовий чи постійний, - коли сімейні інтереси переважають професійні, особливо коли сімейна економічна ситуація це уможливлює. У хлопців не завжди глибші знання і вони не знають, як їх краще застосовувати, але з часом вони стають надійнішими працівниками"[43].

  Жінки з сільських місцевостей Радянського Союзу під час навчання. 1931 рік. (AP Photo). Джерело:http://blogs.bu.edu/guidedhistory/moderneurope/molly-wolanski/.

Суттєво відрізнялося і спрямування освітніх студій, що їх обирали абітурієнти залежно від статі. Жінки частіше вступали на гуманітарні факультети (у тогочасних радянських реаліях вони вважалися менш престижними), а за чоловіками закріпився ярлик технічно орієнтованих. Обмежена кількість місць на висококонкурентних технічних факультетах при очевидній тенденції віддавати перевагу абітурієнтам, а не абітурієнткам, грала не на користь жінок. "Певна пропорція місць у спеціальних академічних інститутах призначена для навчання конкретно "чоловічих" професій, - писала авторка дослідження 1973 року про соціально-професійний рівень тогочасної міської молоді. - Оминаючи причини цього явища, слід визнати реальність того факту, що навіть якщо жінка у великому місті усвідомлює свої рівні права на освіту, вона досягає цього через додаткові індивідуальні зусилля порівняно з чоловіками"[44].

Освітні стратегії жінок у наш час. Висновки

Горизонтальна сегрегація в освіті, тобто наявність "чоловічих" і "жіночих" галузей, спеціальностей, напрямів сьогодні дуже виразна. У 2013/2014 навчальному році в Україні жінки становили 52,3 % усіх студентів ВНЗ І-IV рівнів акредитації. Найпоширеніші напрямки їхніх студій - гуманітарні науки, мистецтво, соціальні науки, медицина, педагогіка, природничі науки. Саме в цих галузях частка студенток переважала кількість студентів. Натомість інформаційні технології й інженерія залишалися пріоритетними серед чоловіків[45].

Майже рівна пропорція жінок і чоловіків у вишах однаково не означає таку саму рівність у їхніх майбутніх кар'єрних позиціях. Найпромовистіший приклад - освітня сфера, фемінізація якої вже довгий час і в різних контекстах є темою публічних дискусій. Попри тотальну перевагу жінок (80 %), які працюють у середній і вищій школі, їх кількість серед керівництва неспівмірно мала[46]. Очевидно, у цього явища є свої причини. Озираючись на шлях, який подолали жінки, щоб здобути рівні можливості вчитися, неважко припустити, що їхня дорога до однакових можливостей урядувати буде не менш складною. Йдеться не про законодавство (формально права рівні у всіх), а радше про культурні фрейми, за якими суспільство й надалі трактує жінок як таких, яких треба вести. Обмежений доступ жінок до освіти був дієвим засобом контролювати їхні думки і життєвий вибір. Подолавши це обмеження, жінки здобули набагато більше можливостей планувати своє майбутнє, керуючись насамперед власними пріоритетами. Можна лише припустити масштаби їхніх перспектив тоді, коли наратив про "слабку/другу стать" не номінально, а в реальності стане для українського суспільства глибоким анахронізмом.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
школа й гендер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
гендерна дискримінація у школі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
антидискримінаціна експертиза підручників

# data[].attributes.attachment_link.title
Жіноча освіта в Україні: історичний огляд

# data[].attributes.attachment_link.description
Чи знаєте ви, що якихось сто років тому школярки і студентки були рідкісним явищем на українських теренах? З чим стикалися охочі до навчання жінки? У статті детально проаналізовано, як формувалося і як змінювалося трактування жіночої освіти та чому обмежений доступ жінок до навчання виявився однією з найефективніших форм дискримінації - з часів Київської Русі і до наших днів.

# data[].attributes.attachment_caption
1910. Перша в Російській імперії жінка з таким званням. Українська історикиня й етнографиня.

# data[].attributes.headline
Олександра Єфименко отримала звання доктора історичних  наук

# data[].attributes.subject
Олександра Єфименко отримала звання доктора історичних  наук

# data[].attributes.headline
Здобуто право складати іспити за повний університетський курс

# data[].attributes.subject
Здобуто право складати іспити за повний університетський курс

# data[].attributes.body
1911

# data[].attributes.headline
Перше відзначення Міжнародного дня прав жінок у Києві

# data[].attributes.subject
Перше відзначення Міжнародного дня прав жінок у Києві

# data[].attributes.body
8 березня 1913 року

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Автор: Олеся Яненко
Складно повірити, але саме американки, сім'ї яких емігрували з території сучасної України, стояли у витоків створення "жіночого дня". Однією з "піонерок" руху за права жінок є єврейка родом із містечка Бар, що на Вінниччині - Тереза Сербер.
Саме вона, а не Клара Цеткін, першою заговорила про відзначення "Національного жіночого дня", який пізніше поширився і на Європу. Попри свій значний слід в історії, ім'я Терези мало згадується навіть у сучасному контексті. Так само мало відомо про її дитинство.

Тереза Сербер (у шлюбі - Малкіель) народилася 1874 року в єврейській родині у містечку Бар, що на Вінниччині. Батьки дівчини - Чарльз та Ені Сербер - переїхали до Нью-Йорка зі всією сім'єю коли Терезі було сімнадцять років.

У родині, окрім неї, було вісім дітей - сім дівчаток та хлопець на ім'я Девід.

Більшість джерел вказує місцем народження Терези місто Бар, що на Вінниччині (на той момент частина Російської Імперії). В передмові до роману Терези Сербер " The Diary of a Shirtwaist Striker" написано, що її біографічна відомості досить мізерні. Місце її народження фігурує в непідписаній статті у журналі " The Socialist Woman", яку, швидше за все, Тереза написала сама.

Як і більшість молодих емігранток, вона була змушена заробляти на своє проживання сама. Відтак Тереза влаштувалася на роботу в швейний цех - неймовірно експлуатаційну на той час галузь виробництва. Відтак, Тереза почала долучатися до рухів, які відстоювали кращі умови праці для робітників та права жінок.

Як ідеться у дописі на сторінці "Українського інституту національної пам'яті", у 1899 році Тереза вона вступила до Соціалістичної партії Америки і за 10 років стала однією з її лідерок. Тереза створювала клуби виборчого права та доклала чимало зусиль, щоб підвищувати в людей розуміння того, з якими труднощами мають справу жінки-емігрантки. Останні два десятиліття свого життя присвятила освіті жінок-емігранток та їхньої "натуралізації".

Вона була здібною письменницею, відтак у своєму творі висвітила "Повстання 20 тисяч" - масового страйку робітників швейної промисловості Нью-Йорка, переважно єврейок, в 1909 році.

Саме за її пропозицією наприкінці лютого 1909 року Соціалістична партія Америки влаштувала в Нью-Йорку "Національний жіночий день". Згодом святкування "жіночого дня" поширилося в Європі. На жаль, на території країн колишнього СРСР "жіночий день" перетворився на "свято прекрасної половини людства", втративши своє правозахисне підґрунтя.

Чоловіком Терези став її товариш та друг, юрист Леон Малкіель. Генрієтта, єдина дочка у шлюбі, була журналісткою та діловою жінкою, яка спільно з чоловіком заснувала видавничу компанію "CQ Roll Call". Також чоловік Генрієтти - Нельсон Пойнтер - був засновником відомої некомерційної журналістської школи "Інститут Пойнтера" (Poynter Institute for Media Studies).

Тереза Сербер Малкіель померла восени 1949 року. Ще за життя її роль, як радикальної соціалістки, була призабута. Натомість, "вдова відомого Нью-йоркського юриста" присвятила свої останні двадцять років життя просвітництву.

Для написання матеріалу було використано матеріали з: фейсбук-сторінки "Українського інституту національної пам'яті", "Vice", "Jewish Women`s Archive", вікіпедії, сайт "Poynter.", генеалогічних сайтів "Geni", "Family Search" та "Online archive of California" та роману "The Diary of a Shirtwaist Striker".

Ілюстративне фото - Calum Heath Фото в тексті - Вікіпедія, "Blush."
Читайте також: Битва за рахунок: історії вінничанок, які платять за себе

Читайте також: Фемінізм та ґендерна рівність у Вінниці: історії Анни Савчинської та Антона Ходакова

# data[].attributes.attachment_link.title
Тереза з Поділля: емігрантка, яка ініціювала "жіночий день" в США - VежA

# data[].attributes.attachment_link.description
Оновлено: 30 Березня 2020, в 12:04Складно повірити, але саме американки, сім'ї яких емігрували з території сучасної України, стояли у витоків створення "жіночого дня". Однією з "піонерок" руху за права жінок є єврейка родом із містечка Бар, що на Вінниччині - Тереза Сербер. Саме вона, а не Клара Цеткін, першою заговорила про відзначення "Національного жіночого дня", [...]

# data[].attributes.headline
Створено Жіночу чоту УСС-ІІ

# data[].attributes.subject
Створено Жіночу чоту УСС-ІІ

# data[].attributes.body
1914 р.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Тернопільщина

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Жіноча чота УСС - перший військовий жіночий підрозділ у Європі. Підрозділ був створений у 1914 році - окремий підрозділ в складі легіону українських січових стрільців, який комплектувався жінками і який відзначився протягом Першої світової війни. На даний момент відомі прізвища 34 жінок, які пройшли всю Першу світову війну.

Восени 1911 р. Іваном Чмолою, студентом Львівської політехніки, був створений перший пластовий осередок. Серед двадцяти активних членів організації були дівчата О.Степанів, С.Сидорович, Г.Дмитренко, С.Древко, М.Якимович та ін.

У січні 1914 року зусиллями Романа Дашкевича було створено організацію "Січові Стрільці ІІ" (друга після "Січових Стрельців"), а при ній окрему жіночу чоту, що налічувала 33 членкині. Всі вони проходили військову підготовку на рівні новобранців армії. Після складання присяги жінки отримали стрілецькі відзнаки й фактично набули статусу українського вояка.

Спочатку жінкам, які вирішили йти у бій, навіть не дозволили прибути до місця військових дій - їх просто зняли з потяга. Воєначальник М.Галущинський так згадував "немилу пригоду з панною Степанівною", яка намагалася виїхати на фронт: "Я не міг і не можу сьогодні погодитись із тим, щоби жіноцтво виконувало активну військову службу. До того може склонитися якийсь хоробливий наклін, а що найменше - істерія ".

Відомо, що у сформованому жіночому загоні (чоті) нараховувалося 33 жінки, в основному студентки, що несли службу в різних відділах і перебували на двох посадах: стрільці і санітарний персонал. Лише троє із них брали безпосередню участь у військових діях та отримали бойові нагороди - Олена Степанів, Софія Галечко, Анна Дмитерко. Фактично, вони були першими жінками у світі, які отримали офіцерські звання на військовій службі.

Жіноча чота легіону Українських січових стрільців брала участь у боях над Стрипою в 2015 році. У битві під Семиківцями Жіночою чотою УСС керувала хорунжа Софія Галечко, перша українська жінка-офіцер. З перших днів битви жіночий підрозділ опинився на передовій і зазнав дуже важких втрат.

Вони відзначилися у боях за гору Маківка. Прізвища дівчат фігурують у списках військових загонів, збереглися відомості про нагородження їх військовими нагородами, про присвоєння офіцерських звань. 19 листопада 1914 р. серед стрільців, що відзначилися у боях, уперше медаллю Хоробрості було нагороджено двох жінок - О. Степанів і С. Галечко.

Другий вид повноцінної військової служби, яку виконували жінки, - це військова розвідка. Використання жінок як розвідниць і зв'язкових було доволі поширеним явищем того часу. Вважали, що "жінці легше прокрастися непомітно через боєві лінії і зайти в тили ворога, ніж чоловікові". Найвідомішою розвідницею УСС була Ірина Кузь, що відзначилася у боях на горі Маківці, захопивши у полон російських солдатів та важливі документи.

Частина жінок із товариства "Січові Стрільці ІІ" несли службу в санітарних частинах. Жінкам доводилося працювати в бригадних шпиталях, фронтових лазаретах і пересувних потягах в антисанітарних умовах, без ліків та перев'язувального матеріалу. Вони виконували службу медичних сестер, помічниць лікарів, а то й самих лікарів, інколи не маючи відповідних знань і підготовки. Нерідкими серед жінок - санітарок була смерть від тифу, яким хворіли солдати.

Австрійський журналіст Франц Мольнар у виданні "Neue Freie Presse" відзначав, що "одним із романтичних чудес війни", особливістю українських військових формувань є те, що до їхнього складу входять одягнені в польову уніформу дівчата і виконують військову службу нарівні з чоловіками".

Та насправді жінки у військових умовах не відчували жодної підтримки ні від суспільства, ні від командування. Потреба в образі воюючої жінки-патріотки закінчилася разом з війною. Фактично, ще до остаточного припинення воєнних дій, несподівано у лютому 1918 року, без пояснень причин було прийнято розпорядження про звільнення жінок із дійсної служби в УСС.

Подальші їх долі склалися трагічно: Софія Галечко покінчила життя самогубством, Олена Степанів - потрапила в російський полон і провела 7 років у радянських концтаборах, Анна Дмитерко - була змушена емігрувати.

# data[].attributes.attachment_link.title
Жіноча чота Легіону Українських січових стрільців

# data[].attributes.attachment_link.description
Жіноча чота УСС - перший військовий жіночий підрозділ у Європі. Підрозділ був створений у 1914 році - окремий підрозділ в складі легіону українських січових стрільців, який комплектувався жінками і який відзначився протягом Першої світової війни. На даний момент відомі прізвища 34 жінок, які пройшли всю Першу світову війну. Восени 1911 р.

# data[].attributes.headline
Здобуті виборчі права

# data[].attributes.subject
Здобуті виборчі права

# data[].attributes.body
1917 р.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Кампанія проти сексизму в медіа й політиці ”Повага”

# data[].attributes.attachment_link.title
Від «рівноправки» до «радянської жінки». Хто в Україні вперше надав жінці право голосу? – Повага

# data[].attributes.headline
Декрет РНК про дозвіл на розірвання шлюбу та скасування статусу позашлюбної дитини

# data[].attributes.subject
Декрет РНК про дозвіл на розірвання шлюбу та скасування статусу позашлюбної дитини

# data[].attributes.body
1917 р.

# data[].attributes.headline
Конституцією УРСР задекларовано рівність прав жінок і чоловіків

# data[].attributes.subject
Конституцією УРСР задекларовано рівність прав жінок і чоловіків

# data[].attributes.body
1919 р.

# data[].attributes.headline
Декриміналізація абортів та запровадження декретної відпустки

# data[].attributes.subject
Декриміналізація абортів та запровадження декретної відпустки

# data[].attributes.body
1920 р.

# data[].attributes.headline
Олена Левчанівська стає першою депутаткою польського сейму від українок

# data[].attributes.subject
Олена Левчанівська стає першою депутаткою польського сейму від українок

# data[].attributes.body
1922 р.

# data[].attributes.attachment_link.title
Олена_Левчанівська

# data[].attributes.headline
Перелік галузей народного господарства, в яких  могли працювати жінки

# data[].attributes.subject
Перелік галузей народного господарства, в яких  могли працювати жінки

# data[].attributes.body
1931 р.

# data[].attributes.headline
Законом про загальний військовий обов'язок надано право приймати на службу в армію і флот жінок

# data[].attributes.subject
Законом про загальний військовий обов'язок надано право приймати на службу в армію і флот жінок

# data[].attributes.body
1939 р.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Кампанія проти сексизму в медіа й політиці "Повага"

Український інститут національної пам'яті продовжує у рамках пам'ятних заходів акцентувати увагу на людських долях у роки ІІ світової війни. Цього року у фокусі - жінка. 8 травня стартував проект "Війна не робить винятків. Жіночі історії Другої світової".

В інституті підготували 12 історій жінок, які жили у часи Другої світової. Кожну історію разом із фотографією жінки перетворили у інформаційні плакати, а детальніше про їхні долі можна прочитати на сайті інституту.

Роль жінки під час війни тривалий час, особливо в радянських реаліях, лишалася на узбіччі офіційних репрезентацій подій.

До прикладу, історія Олександри Шулежко, яка врятувала від смерті й голоду 70 дітей, з них 25 були євреями.

Вона зуміла організувати притулок для дітей-безхатченків у Черкасах. Після окупації Черкас Олександра Максимівна бачила багато бездомних і сиріт. До рішення створити притулок спонукала зустріч з маленьким хлопчиком. Він сидів біля померлої жінки на вулиці. Олександра Максимівна привела дитину до себе додому. Згодом з'явився ще один знайда. Вона звернулася до гебітскомісара Черкас із пропозицією створити дитячий будинок. Ініціатива знайшла відгук. Із часом Олександра змогла якимось дивом розжитися й на фінансові вливання від німецької влади для дитбудинку. Організувала на невеличкій земельній ділянці господарство: тримали курей, кіз, поросят. Усім тим опікувалися вихованці.

Інша історія - про Євдокію Лисенко, яка мало 16 дітей. Коли почалася війна, мати провела всіх десятьох синів до Червоної армії.

На диво, усі десятеро синів Євдокії Лисенко повернулися з війни живими. Першим, іще 1944 р., до матері прийшов син Микола. Дивом вижив, усі його товариші загинули. Син Феодосій під Будапештом натрапив на міну і залишився без ноги. Мати плакала, та все ж тішилися, що вернувся живим. Василь Лисенко, єдиний серед братів офіцер, командував взводом, мінометною батареєю. Останніми повернулися Степан і Павло - аж 1947-го. Брати воювали в різних військових підрозділах. Їхні дороги пролягли через Україну, Румунію, Болгарію, Угорщину й Чехословаччину. Наймолодшому Олександрові, якому 1944 р. виповнилося лише вісімнадцять, довелося штурмувати Берлін. Євдокії Лисенко присвоїли почесне звання "Мати-героїня". Хоча в нагородному документі зазначено лише десятеро її дітей. Очевидно, дівчат не врахували... Померла Євдокія Лисенко 1963 р. 1984-го в селі Бровахи їй відкрили пам'ятник. Нині тут на обласному рівні відзначають День матері.

Це тільки краплина від багаточисельних доль, що мають місце у нашому минулому. Більше історій можна прочитати на сайті інституту memory.gov.ua.

Тим часом розуміння реального становища жінки допомагає уникати майбутніх конфліктів, натомість героїзація і романтизація війни призводить до спалаху нових воєн. Трагедія цієї теми актуалізована і сучасним обставинами, вважають в Інституті. Зокрема, незаконним викраденням і засудженням Російською Федерацією за вигаданим звинуваченням до 22 років колонії загального режиму української льотчиці Надії Савченко.

Про проект "Жіночі історії Другої світової" " Повазі" детальніше розповіла Вікторія Яременко, фахівчиня Українського інституту національної пам'яті.
- Вікторіє, розкажіть про те як виникла ідея сфокусувати увагу чергової річниці війни на жіночих історіях?
Ідея виникла цього року. Коли проводимо пам'ятні заходи, присвячені певним подіям, Український інститут національної пам'яті говорить про них через історії окремих людей. Таким був наш проект, присвячений Голодомору, "Люди правди". Таким є і наші "Жіночі історії Другої світової". Ми зважили кілька факторів: по-перше, цього року 8 травня збігається з Днем матері, а по-друге - тема жінки і війни стала дуже артикульованою, це частково пов'язано також із тим, що Світлана Алексієвич отримала Нобелівську премію. Нагадаю, що Світлана Алексієвич написала книгу "У війни нежіноче обличчя" і привернула увагу до долі жінок-червоноармійок. Вона зібрала їхні спомини і розповіла про війну їхніми вустами, подивилася на війну їхніми очима. Відтак ми вирішили донести цю тему до широких мас.
- Як ви обирали історії жінок, які увійшли у 12 плакатів?
Це дуже різні історії. Ми хотіли показати, що війна не була чимось однорідним. Про неї не можна говорити кількома словами, охарактеризувати кількома реченнями. Це були різні жінки з різними долями, але кожна з них мала історію свого подвигу.

Історії відбирали у процесі опрацювання джерельного матеріалу та шляхом консультацій із фахівцями, які досліджують жіночу історію війни. Ми хотіли, щоб були репрезентовані різні жінки: ті, що опинилися у Червоній чи Українській повстанській арміях і зі зброєю в руках йшли на ворога, виносили з-під куль поранених, матері, що чекали своїх синів, а ще - жінки, які під загрозою смертної кари рятували життя іншим. Важливим технічним моментом під час підготовки виставки, яка презентується у рамках проекту "Війна не робить винятків. Жіночі історії Другої світової" стала наявність фотокартки героїні. На цій підбірці ми не зупиняємося, нам важливо якомога повніше відтворити історію українських жінок. Тож ми продовжуємо накопичувати матеріал.

У рамках цьогорічних меморіальних заходів ми також презентуємо сайт, присвячений Другій світовій війні. Усі напрацьовані та систематизовані Інститутом національної пам'яті матеріали про український вимір ІІ світової війни доступні на сайті ​ ww2.memory.gov.ua. Україна була одним із театрів, де відбувалися найзапекліші бойові дії Другої світової. Війна прийшла на територію України у перший свій день - 1 вересня 1939 року. До останнього дня війни, 2 вересня 1945 року, українці воювали на різних фронтах глобального конфлікту, часто - один проти одного. Український інститут національної пам'яті запрошує дізнатись більше про український вимір Другої світової.
- Одна із перших книг про жіночу роль у війні - це "У війни нежіноче обличчя" Світлани Алексієвич. Проте перше видання побачило світ із численними купюрами. Що саме тоді викреслювала радянська влада?
Вона подала історію Другої світової війни, яка не вписувалася у загальний героїчний канон СРСР. Письменницю звинувачували зокрема в "пацифізмі, натуралізмі, розвінчуванні героїчного образу радянської жінки.
- Чи консультувалися ви зі своїми іноземними колегами щодо проведення виставки про роль жінки у війні і де вже провели подібні акції?
Інститут таких консультацій не проводив. Що ж до вивчення, то розвиток жіночих студій у Західній Європі та Північній Америці розпочався у 70-х роках минулого століття. Помітне звернення до теми "Жінка і війна" спостерігається від початку 80-х років.

Можу сказати, що в Україні дослідники тільки відкривають цей шлях. Одна з героїнь нашого проекту, Євгенія Клемм, під час війни була бранкою концтабору Равенсбрюк.

Матеріали про цю жінку представлені й в сучасному меморіальному комплексі, що виник на місці колишнього концтабору. Євгенія Клемм була викладачкою історії Одеського педінституту, військовополонена у концтаборі Равенсбрюк.

Під час оборони Севастополя потрапила в полон. Перебувала у Славутському, Рівненському таборах військовополонених. Цю групу жінок перевезли в Зоест, звідки хотіли направити на військові заводи Третього райху. Євгенія Клемм була ініціаторкою й організаторкою протесту. Підготувала листа німецькою мовою, в якому йшлося про порушення німцями Женевської конвенції щодо військовополонених. За цей протест усіх жінок направили до концтабору Равенсбрюк. Після війни Євгенія Клемм повернулася в рідну Одесу, у 1952 (чи 1953) році повісилася, не витримавши переслідувань радянського режиму.
Розмовляла Мар'яна Вербовська

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталка Сіробаб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Вікторія Кобиляцька

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Кампанія проти сексизму в медіа й політиці "Повага"

# data[].attributes.attachment_link.title
Жіночі історії Другої світової війни - Повага

# data[].attributes.attachment_link.description
Кампанія проти сексизму в медіа й політиці "Повага" Український інститут національної пам'яті продовжує у рамках пам'ятних заходів акцентувати увагу на людських долях у роки ІІ світової війни. Цього року у фокусі - жінка. 8 травня стартував проект "Війна не робить винятків. Жіночі історії Другої світової".

# data[].attributes.headline
УРСР ратифіковано Конвенцію ООН про політичні права жінок

# data[].attributes.subject
УРСР ратифіковано Конвенцію ООН про політичні права жінок

# data[].attributes.body
1954 р.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Конвенція про політичні права жінки 1952 - міжнародно-правовий документ, прийнятий ГА ООН 20 грудня 1952 р. Набула чинності 7 липня 1954 р. Україна - учасниця Конвенції від 22 липня 1954 р. Документ є першим універсальним міжнародним договором, який визнає за жінками рівні з чоловіками політичні права. Складається з преамбули та 11 статей. У преамбулі підкреслюється прагнення договірних сторін дотримувати принципу рівноправності чоловіків і жінок, закріпленого у Статуті ООН, і всіма законними засобами забезпечувати проголошене в Загальній декларації прав людини 1948 р. (ст. 21) право кожної людини брати участь в управлінні своєю державою безпосередньо або через вільно обраних представників і право рівного доступу до державної служби, а також прагнення урівняти чоловіків і жінок у політичних правах.

Основний зміст Конвенції викладено в її перших трьох статтях. Передбачається, що жінки: мають право голосувати на всіх виборах на рівних з чоловіками умовах без будь-якої дискримінації (ст. І); можуть бути обрані на рівних з чоловіками умовах без будь-якої дискримінації до всіх встановлених національним законодавством установ, що вимагають публічних виборів (ст. II); на рівних з чоловіками умовах мають право без будь-якої дискримінації займати посади на громадській і державній службі та виконувати всі громадські і державні функції, встановлені національним законом (ст. III).

Конвенція не передбачила спеціального механізму контролю за виконанням державами своїх зобов'язань у галузі політичних прав жінок. Тому Економічна й соціальна рада ООН (ЕКОСОР) у своїй резолюції від 23 липня 1953 р. звернулася до держав - учасниць Конвенції з проханням раз на два роки подавати їй доповіді (звіти) про вжиті ними заходи стосовно виконання положень Конвенції.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
конвенція про політичні права жінки 1952

# data[].attributes.attachment_link.title
Конвенція про політичні права жінки 1952

# data[].attributes.attachment_link.description
Конвенція про політичні права жінки 1952 - міжнародно-правовий документ, прийнятий ГА ООН 20 грудня 1952 р. Набула чинності 7 липня 1954 р. Україна - учасниця Конвенції від 22 липня 1954 р. Документ є першим універсальним міжнародним договором, який визнає за жінками рівні з чоловіками політичні права. Складається з преамбули та 11 статей.

# data[].attributes.headline
Відновлене спільне навчання для хлопчиків та дівчаток

# data[].attributes.subject
Відновлене спільне навчання для хлопчиків та дівчаток

# data[].attributes.body
1954 р. (фото зроблене у київській школі 1956 р.)

# data[].attributes.attachment_caption
Конвенція про рівне винагородження чоловіків і жінок за працю рівної цінності 

# data[].attributes.headline
Ратифікація Конвенції МОП про рівну винагороду для чоловіків та жінок за рівноцінну працю

# data[].attributes.subject
Ратифікація Конвенції МОП про рівну винагороду для чоловіків та жінок за рівноцінну працю

# data[].attributes.body
1956 р.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Офіційний вебпортал парламенту України

# data[].attributes.attachment_link.title
Конвенція про рівне винагородження чоловіків і жінок за працю рівної цінності N 100

# data[].attributes.attachment_link.description
Конвенція; Міжнародна організація праці від 29.06.1951

# data[].attributes.attachment_caption
Конвенція Організації Об'єднаних Націй про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок 

# data[].attributes.headline
Ратифікація конвенції ООН "Про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок"

# data[].attributes.subject
Ратифікація конвенції ООН "Про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок"

# data[].attributes.body
1981 р.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Офіційний вебпортал парламенту України

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ваш броузер застарів!

Нормальне відображення сторінки не можливе через відсутність багатьох потрібних функцій.
Встановіть останню версію браузера для перегляду цього веб-сайту: Firefox, Google Chrome, Opera або Safari.
Ви можете зробити це самостійно або спитайте системних адміністраторів...

Потрібно включити javascript!

Для роботи з цією сторінкою потрібно увімкнути javascript в параметрах браузера.
Крім того, для нормальної роботи необхідно мати підтримку cookies, якщо не встановлено по замовчанню...

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
законодавство

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
законодательство

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
нормативно-правові документи

# data[].attributes.attachment_link.title
Конвенція Організації Об'єднаних Націй про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок (укр/рос)

# data[].attributes.attachment_link.description
База даних "Законодавство України" містить нормативно-правові документи українського законодавства, термінологію, анотації англійською мовою, переліки первиних актів тощо

# data[].attributes.headline
Рівність прав жінки й чоловіка гарантовано Конституцією України

# data[].attributes.subject
Рівність прав жінки й чоловіка гарантовано Конституцією України

# data[].attributes.body
1996 р.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Офіційне інтернет-представництво Президента України

# data[].attributes.attachment_link.title
Конституція України - Розділ II

# data[].attributes.attachment_link.description
Конституція України - Розділ II

# data[].attributes.headline
Утворене Міністерство України у справах сім'ї, молоді та спорту з віданням про подолання гендерної нерівності

# data[].attributes.subject
Утворене Міністерство України у справах сім'ї, молоді та спорту з віданням про подолання гендерної нерівності

# data[].attributes.body
1996 р.

# data[].attributes.headline
Розпочато діяльність в Україні ООН Жінки

# data[].attributes.subject
Розпочато діяльність в Україні ООН Жінки

# data[].attributes.body
1999 р.

# data[].attributes.headline
Україна приєдналась до "Декларації тисячоліття" ООН

# data[].attributes.subject
Україна приєдналась до "Декларації тисячоліття" ООН

# data[].attributes.body
2001 р.

# data[].attributes.headline
Прийнято Закон України "Про попередження насильства в сім'ї"

# data[].attributes.subject
Прийнято Закон України "Про попередження насильства в сім'ї"

# data[].attributes.body
2001 р.

# data[].attributes.headline
Закон "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків"

# data[].attributes.subject
Закон "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків"

# data[].attributes.body
2005 р.

# data[].attributes.headline
Створено перший в Україні гендерний музей - Музей жіночої та гендерної історії

# data[].attributes.subject
Створено перший в Україні гендерний музей - Музей жіночої та гендерної історії

# data[].attributes.body
2008 р.

# data[].attributes.headline
Перші феміністські акції з нагоди Міжнародного дня прав жінок 8 березня

# data[].attributes.subject
Перші феміністські акції з нагоди Міжнародного дня прав жінок 8 березня

# data[].attributes.body
2009 р.

# data[].attributes.headline
Створено Всеукраїнську мережу осередків гендерної освіти ВНЗ

# data[].attributes.subject
Створено Всеукраїнську мережу осередків гендерної освіти ВНЗ

# data[].attributes.body
2011 р.

# data[].attributes.headline
Ініціатива Євромайдану "Половина Майдану: жіночий голос протесту"

# data[].attributes.subject
Ініціатива Євромайдану "Половина Майдану: жіночий голос протесту"

# data[].attributes.body
2013 р.

# data[].attributes.headline
Україна приєдналась до виконання Цілей Сталого розвитку

# data[].attributes.subject
Україна приєдналась до виконання Цілей Сталого розвитку

# data[].attributes.body
2015 р.

# data[].attributes.headline
Уведено гендерну квоту 30% у Законі України "Про місцеві вибори"

# data[].attributes.subject
Уведено гендерну квоту 30% у Законі України "Про місцеві вибори"

# data[].attributes.body
2015 р.

# data[].attributes.headline
Змінами до наказу МО України №337 розширено перелік військових посад для жінок

# data[].attributes.subject
Змінами до наказу МО України №337 розширено перелік військових посад для жінок

# data[].attributes.body
2016 р.