# data[].attributes.body
"Helsinki-86" bija Latvijas cilvēktiesību aizsardzības organizācija, kas tika dibināta 1986. gada 10. jūlijā Liepājā. Tās mērķis bija informēt starptautiskās organizācijas par pārkāpumiem pret tautu materiālajām un garīgajām vērtībām, kā arī pašu tautu. 1987. gada 14. jūnijā sabiedriskā kustība "Helsinki-86" rīkoja ziedu nolikšanu pie Brīvības pieminekļa Rīgā, pieminot 1941. gada jūnija deportāciju. Šis notikums bija nozīmīgs Latvijas vēsturē un saistīts ar cilvēktiesību aizstāvēšanu un neatkarības tieksmi. Organizācija kļuva par pirmo, kas 1987. gadā aktualizēja Molotova—Ribentropa pakta jautājumu un Latvijas neatkarības atjaunošanu. 1987. gada 14. jūnijā notika demonstrācija, lai pieminētu 1941. gada deportācijas, ar ziedu nolikšanu pie Brīvības pieminekļa Rīgā. Tas bija pretestības akts pret varas iestādēm, kuras mēģināja traucēt pasākumu ar velobraucienu. "Helsinki-86" turpināja savu darbību, rīkojot demonstrācijas un cīnoties par Latvijas neatkarību.

Informācijas avoti:

https://militaryheritagetourism.info/ru/military/topics/view/54

https://ru.wikipedia.org/wiki/%D0%A5%D0%B5%D0%BB%D1%8C%D1%81%D0%B8%D0%BD%D0%BA%D0%B8-86

# data[].attributes.body
1987. gada 23. augustā Latvijā notika nozīmīgs notikums. Brīvības pieminekļa Rīgā notika pirmais mītinš, kurā piedalījās atbalstītāji, kas iestājās par Latvijas neatkarību.

Grupa "Helsinki-86" aicināja pieminēt Molotova—Ribentropa pakta upurus. Kopā pulcējās aptuveni 10 tūkstoši cilvēku, dažus no viņiem aizturēja, un grupas biedrus izolēja no pārējiem kādā dzīvoklī. Tas parādīja, ka valsts tauta ir gatava cīnīties par savām tiesībām un brīvību. 1987. gada 16. novembrī televīzijā tika izrādīts intervijas fragments ar vienu no "Helsinki-86" dibinātājiem Linardu Grantinu, kurš atrodas cietumā. L. Grantiņš izteicās pret demonstrāciju. Tomēr L. Grantiņa uzstāšanās atstāja sajūtu, ka tā bija manipulēta: teksts ne vienmēr saskanēja ar attēlu, bieži tika pārtraukts pusvārdos utt. L. Grantiņš izskatījās ļoti slikti. Kļuva zināms, ka pirms televīzijas raidījuma viņš bija nogādāts cietumā Rīgā. Iespējams, tas bija saistīts ar sitieniem, kuriem L. Grantiņš bija pakļauts cietumā tūlīt pēc demonstrācijas Rīgā 1987. gada 23. augustā (L. Grantiņš bijis sitiena upuris noziedzniekiem cietumā). No 40 minūšu garā intervijas fragmenta L. Grantiņa uzstāšanās tika pārraidīta tikai 5 minūtes.

Informācijas avoti:

https://vesti-iz-sssr.com/2016/11/29/sobytiya-v-latvii-1987-22-1/

https://mixnews.lv/exclusive/2015/08/23/23-avgusta-v-istorii-latvii-baltijskij-put-3/

# data[].attributes.body
1988. gada 1. un 2. jūnijā Rīgā norisinājās Radošo savienību plēnums. Tas bija Latvijas PSR Rakstnieku savienības prezidija plenārsēde, kuru apmeklēja arī republikānu savienību arhitektu, dizaineru, kino operatoru, komponistu, mākslinieku, teātra darbinieku un žurnālistu vadītāji un eksperti. Plēnums notika Komunistiskās partijas Latvijas komitejas Politiskās izglītības nama centrā ar Latvijas Komunistiskās partijas Centrālā komitejas pirmā sekretāra Borisa Puga dalību. Plēnumu rīkoja Rakstnieku savienības priekšsēdētājs, Latvijas Komunistiskās partijas Centrālās komitejas biedrs Jānis Pēters. Forumā tika izteikti 70 uzrunas, sākotnēji pret totalitāru režīmu, bet vēlāk arī pret krieviem kā tautu. Pirmo reizi radošo savienību vēsturē ne uzrunas, ne darba kārtība netika saskaņota ar Latvijas Komunistiskās partijas vadību. Žurnālists Mavriks Vulfsons veltīja savu uzrunu slepenajiem protokoliem par nenoziedzības paktu starp PSRS un Vāciju (Molotova — Ribentropa pakts), izsakot tēzi, ka 1940. gadā Latvija, Lietuva un Igaunija tika okupētas ar Padomju Savienību un apšaubot viņu iestāšanās PSRS likumību.

Informācijas avots:

https://ru.wikipedia.org/wiki/%D0%9F%D0%BB%D0%B5%D0%BD%D1%83%D0%BC_%D1%82%D0%B2%D0%BE%D1%80%D1%87%D0%B5%D1%81%D0%BA%D0%B8%D1%85_%D1%81%D0%BE%D1%8E%D0%B7%D0%BE%D0%B2_%D0%9B%D0%B0%D1%82%D0%B2%D0%B8%D0%B8

# data[].attributes.headline
Latvijas Tautas frontes dibināšanas kongress

# data[].attributes.subject
Latvijas Tautas frontes dibināšanas kongress

# data[].attributes.body
Pirms 30 gadiem, 1988. gadā 8. un 9. oktobrī, Latvijas Tautas frontes dibināšanas kongress pulcēja vairāk nekā tūkstoš delegātus un bija lielākā politiskā organizācija Latvijas vēsturē, apkopojot vairāk nekā 250 000 biedru un plašu atbalstītāju bāzi gan Latvijā, gan trimdā. Šis notikums bija Baltijas brīnuma sastāvdaļa, liecinot par latviešu tautas centieniem atgūt savu valsti no padomju varas un kolonizācijas. Daudzas no tajā izskanējušajām domām par brīvību, vēlēšanu nozīmi un vienotību ir aktuālas arī šodien, atgādinot mums par nepieciešamību strādāt pie savas iekšējās attīstības un cīnīties par vērtībām, kas veido brīvu un demokrātisku sabiedrību.

Informācijas avots:

https://lvportals.lv/norises/299241-latvijas-tautas-frontei-30-2018

# data[].attributes.body
Nacionālā kustība Latvijā šobrīd izpaužas kā spēcīgs pārbūves fenomens, kas koncentrējas uz trim suverenitātes koncepcijām:

1. "Stipra centra" modelis: Tendence veidot centralizētu valsti ar vienotu sociāli ekonomisko modeļi.
2. Latvijas Tautas frontes redzējums par suverēnu Latviju federācijas ietvaros: Uzsvēršana federācijas principiem, kur Latvijai ir pirmtiesības lemt par savu likteni un ratificēt vai atcelt Vissavienības likumus.
3. Pilnīga ekonomiskā un politiskā neatkarība ārpus Savienības: Centība pēc Latvijas pilnīgas neatkarības ārpus PSRS robežām.

Šie redzējumi parāda nacionālās kustības daudzveidību un diskusijas par valsts nākotni un attiecībām ar PSRS. Saistībā ar 1989. gada 31. maija aicinājumu par pilnīgu politisko un ekonomisko neatkarību tas atbilst tautas alkai pēc brīvības un sāpei par vēsturiskajām traģēdijām, atspoguļojot tautas centienus un intereses. Tomēr šis aicinājums izraisījis dažādas reakcijas Latvijā, jo neatkarība ir svēta tautas vērtība, kas ietekmē visu sabiedrību. Vairākums latviešu un daļa citu tautību atbalsta pilnīgu neatkarību, lai gan daži uzskata, ka lēmums ir pāragrs vai netaktisks, ņemot vērā situāciju Tautas deputātu kongresā Maskavā. Vēsturiski notikumi, piemēram, Molotova-Ribentropa pakts un Latvijas aneksija, ir atgādinājums par ārējiem apstākļiem, kas ietekmējuši Latvijas likteni un veicinājuši sašķeltību un konfliktus reģionā.

Informācijas avots:

https://www.barikadopedija.lv/raksti/862828

# data[].attributes.body
Baltijas tautu manifestācija 1989. gada 23. augustā bija svarīgs apliecinājums Latvijas, Igaunijas un Lietuvas tautu vēlmei atgūt savu neatkarību, kuru ilgstoši apspiesta padomju režīma laikā. Šī politiskā akcija, zināma arī kā Baltijas ceļš, bija miermīlīgs veids, kā piesaistīt pasaules uzmanību Baltijas valstu okupācijai un demonstrēt iedzīvotāju vienotību prasībā pēc pašnoteikšanās un neatkarības.

Šajā dienā tiek pieminēts arī Hitlera-Staļina pakts, kas tika parakstīts 1939. gadā un noteica Baltijas valstu iekļaušanu PSRS ietekmes zonā, veicinot vēlāko padomju okupāciju. Baltijas valstu centieni atgādināt par šī pakta sekām un prasīt tā slepeno protokolu publisku atzīšanu bija būtiski, lai nodrošinātu Baltijas valstu okupācijas pretlikumību saskaņā ar starptautiskajām tiesībām.

Baltijas ceļš bija ievērojama politiskā manifestācija, kurā aptuveni divi miljoni cilvēku rokās sadevās, veidojot garu dzīvo ķēdi gar Lietuvas, Latvijas un Igaunijas galvaspilsētām, kā arī citur pasaulē. Šis solidaritātes izpausmes veids bija svarīgs, lai uzsvērtu Baltijas tautu gribu un piesaistītu starptautisko atbalstu neatkarības atgūšanai.

Turklāt vēsturiski svarīgie notikumi, piemēram, Hitlera-Staļina pakts, ir atgādinājums par ārējiem apstākļiem, kas ietekmēja Baltijas valstu likteni un veicināja centienus atjaunot savu suverenitāti un neatkarību. Šie notikumi, kā arī Baltijas ceļa iekļaušana UNESCO "Pasaules atmiņa" reģistrā, apliecina šo vēsturisko brīdi un tā nozīmību gan Baltijas reģionā, gan pasaules mērogā.

Informācijas avots:

https://lvportals.lv/skaidrojumi/307330-baltijas-cels-uzvaret-pretinieku-ar-juridisku-patiesibu-2019

# data[].attributes.body
1989. gada 27. līdz 29. jūlijam Latvijas PSR Augstākās padomes vienpadsmitā sasaukuma divpadsmitā sesija noteica juridiskos pamatus Latvijas ekonomiskajai un politiskajai neatkarībai:

- 27. jūlijs: Likums "Par Latvijas PSR ekonomisko neatkarību" un
- 28. jūlijs: Latvijas valsts suverenitātes deklarācija, kas uzsvēra tautas tiesības uz pašnoteikšanos un suverenitāti, atzīstot Latvijas vēsturisko cīņu par sociālo atbrīvošanos un nacionālo vienlīdzību. Tā paziņoja par Latvijas suverenitātes atjaunošanu, nosakot, ka Latvijas iedzīvotāji paši valda savā teritorijā un izmanto dabas resursus, un atzīstot, ka Latvijas PSR valstiskais statuss tiek noteikts konstitucionāliem dokumentiem, kurus Latvijas iestādes ratificē un piemēro Latvijas teritorijā.

Šīs deklarācijas pieņemšana pavēra ceļu Latvijas suverenitātes attīstībai un tās turpmākai tiesiskai praksei, uzsvērējot Latvijas neatkarības neatdalāmu un vienotu raksturu, kā arī tautas tiesības uz dabas resursiem un likumdošanas varu savā teritorijā.

Latvijas PSR Augstākā Padome
1989. gada 28. jūlijs

Informācijas avots:
https://ed-glezin.livejournal.com/1264020.html

# data[].attributes.body
No 1990. gada 4. maija Latvijas PSR Augstākā Padome pieņēma Deklarāciju par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu. Tajā tika norādīts, ka 1940. gada 21. jūlijā pieņemtā Deklarācija par Latvijas iestāšanos Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā zaudē savu spēku, kā arī tika atjaunota 1922. gada 15. februāra Latvijas Republikas Satversmes darbība. Šajā laikā daži Satversmes pants bija pagaidu apturēti. Vēlāk, 1991. gada 21. augustā, tika pieņemts Konstitucionālais likums "Par Latvijas Republikas valsts statusu", kurš apstiprināja Latvijas neatkarību un noteica tās konstitucionālo statusu.

Informācijas avots:

https://www.satv.tiesa.gov.lv/wp-content/uploads/2000/03/2000-03-01_Spriedums_RU.pdf

# data[].attributes.body
Pēc Deklarācijas pasludināšanas 4. maijā pieauga konfrontācija starp Augstāko Padomi, ko atbalstīja lielākā daļa Latvijas iedzīvotāju, un "vecās kārtības" aizstāvjiem. Konfrontācijas kulmināciju sasniedza barikādes janvārī 1991. gadā, kad pēc padomju karavīru uzbrukuma Vilnijas televīzijas centram tūkstošiem Latvijas iedzīvotāju sapulcējās Rīgā, lai aizsargātu stratēģiski svarīgas objektus. Pavasarī un vasarā 1991. gadā struktūras, kas izteica uzticību Maskavas varai, turpināja provocēt.

Informācijas avots:

http://lnvm.lv/ru/wp-content/uploads/sites/2/2020/06/24.pdf

# data[].attributes.body
1991. gada 19.-21. augustā Maskavā notika valsts apvērsuma mēģinājums, kad Latvijas Augstākās Padomes deputāti pieņēma likumu. Šajā laikā Latvijas iestādēs jau bija ieņēmuši pozīcijas OMON kaujinieki, kuri bija okupējuši Latvijas televīzijas centru, Latvijas radio ēku, tālruņu centralizāciju un telegrāfu, Iekšlietu ministriju, kā arī bija iznīcinājuši Tautas fronta galveno štabu. Šis apvērsuma mēģinājums bija pēdējā mēģinājuma aizture Latvijas neatkarības atjaunošanas procesu un novērst tās likumīgo varu. Apvērsuma organizatorus Latvijā atbalstīja Komunistiskās partijas komiteja un armija, draudot ar spēcīgu valsts iestāžu ieņemšanu ar varu un amatpersonu aizturēšanu.

Informācijas avots:

https://rus.lsm.lv/statja/novosti/obschestvo/21-avgusta--den-polnogo-vosstanovlenija-nezavisimosti-latvii.a470257/

# data[].attributes.body
Latvijas sabiedrība vienotā mērķa vārdā – valstiskās neatkarības atjaunošanas – sāka pieņemt šo ideju pēc tam, kad tās izjuta ekonomisko un politisko stagnāciju, kā arī padomju režīma represijas. Šī atjaunošanas ideja kļuva par svarīgu, jo nodrošināja brīvību, drošību un nacionālo identitāti. Tas vienlaikus mobilizēja sabiedrību un stiprināja tautas savienību.