# data[].attributes.headline
Шановні друзі! Ми щиро вдячні за ваші подарунки!!! 

# data[].attributes.subject
Шановні друзі! Ми щиро вдячні за ваші подарунки!!! 

# data[].attributes.body
Під цим постом ми публікуватимемо фотозвіти про ваші дарунки. А в кінці Акції похвалимося поповненням фонду)))

Акцію завершено! Ви надарували 124 примірника сучасної дитячої літератури! Щиро дякуємо! Нас треба час для обробки літератури. А потім… ви зможете рекомендувати вашим друзям прочитати саме ту книгу, яку подарували ви. Адже, рекомендації друзів - найкращі!

# data[].attributes.headline
Коли в гості ходять 

# data[].attributes.body
Коли в гості ходять з подарунками 🤩 Учні 2-Д уперше завітали в бібліотеку і долучилися до акції. Щиро дякуємо діткам і класовому Ірині Миколаївні!

# data[].attributes.headline
Знайомство з бібліотекою ліцею

# data[].attributes.subject
Знайомство з бібліотекою ліцею

# data[].attributes.body
Щиро раді вітати нових читайликів нашої бібліотеки! Сподіваємось, що перед вами відкриється всесвіт цікавого.

# data[].attributes.headline
8 причин, чому варто читати книги кожного дня (формуємо хороші звички).

# data[].attributes.subject
8 причин, чому варто читати книги кожного дня (формуємо хороші звички).

# data[].attributes.body
1. Читання формує характер.
2. Читання розширює ресурс словникового запасу.
3. Читання покращує пам’ять.
4. Читачі більш схильні висловлювати свою думку і брати участь у суспільному житті.
5. Читання книг знижує стрес і покращує настрій.
6. Читання допомагає розвинути аналітичне мислення.
7. Читачі швидше запам’ятовують і вивчають нові дисципліни.
8. Читання може позбавити (або відтермінувати настання) від хвороби Альцгеймера.

# data[].attributes.headline
Шановні друзі!

# data[].attributes.subject
Шановні друзі!

# data[].attributes.body
У холі нашого ліцею стоїть скринька "Задонат ь на ЗСУ заради читання". Якщо у вас є бажання підтримати донати на ЗСУ – ласкаво просимо!
UPD Завдяки вашим зусиллям ми зібрали 1800 грн!!! Дякуємо! Кошти будуть передані _____ (потім по секрету скажемо кому).

# data[].attributes.headline
Єгорушкіна К. Мої вимушені канікули / Катерина Єгорушкіна. - Харків : Віват, 2022. - 48 с.

# data[].attributes.subject
Єгорушкіна К. Мої вимушені канікули / Катерина Єгорушкіна. - Харків : Віват, 2022. - 48 с.

# data[].attributes.body
Катерина Єгорушкіна – українська письменниця, казкотерапевтка, тренерка з розвитку креативності. Народилася 30 жовтня 1984 року у Броварах на Київщині. За освітою – філологіня та психологіня. До початку війни якось була гостею у нашому ліцеї. Її книги полюбилися діткам. Із задоволенням їх читають. Книга "Мої вимушені канікули" - дитячий щоденник від 24 лютого 2022 року... Що було далі - читаймо.
Придбати інші книги пані Катерини можна тут

# data[].attributes.headline
"Мій Женька"

# data[].attributes.subject
"Мій Женька"

# data[].attributes.body
Автор - учениця 9-Д класу Левонюк Дар’я. За результатами Міжнародного фестивалю молодіжної демократії, журналістики, преси та творчості "Золота осінь Славутича" перемогла  в номінації «Есе», зайнявши 2 місце і отримала нагороду «Реабілітаційні сили України». Керівниця - В. Романченко, ДЕНЦ "Камелія"

"Мій Женька"
Чую слово «герой» і  думаю про Женьку – мого брата Євгена. Він вирушив до зони АТО в 2018 році, одразу після закінчення Київського університету зв’язку та телекомунікацій. Служив зв’язківцем у 56-тій окремій мотопіхотній бригаді в Маріуполі. Коли Женя йшов на фронт, він сказав мені: «Я йду воювати за майбутнє, щоб ми жили вільно в Україні». У Маріуполі брат відновлював зв’язок, щоб військові мали змогу передавати інформацію одне одному.
Дзвінок 24 лютого змінив все. Все, що було до та після. Друга година ночі. Брат подзвонив і сказав: «Мам, війна». Женя був першим, хто повідомив нам про початок повномасштабного вторгнення. Лише за кілька годин потому ми почули вибухи в рідних Броварах. Після 24 лютого їхню 56-ту бригаду відправили під Волноваху захищати межу, щоб ворог не зайшов до Маріуполя. Але окупанти її пробили і все ж вдерлися у місто. Під час наших коротких розмов Женя так пишався, що захищає рідну Україну, хотів змін, бо бачив багато несправедливості навколо. Брат завжди запевняв, що не покине хлопців на передовій, бо без зв’язку в них не буде шансів вижити, але сам потрапив у полон.
Це був один з найстрашніших днів. Коли я згадую його слова: «Привіт. Я в полоні. Живий. Цілий», щоразу шкіра вкривається сиротами. Я щодня, безліч разів на день, гортала повідомлення про полонених. Знаходячи хоч крихітну звістку про брата, на мить видихала – лише на мить – і ні секунди не сумнівалася у тому, що він витримає та його обміняють. Можу лише уявити те, що йому доводилося переживати там. Коли я бачила жахливі відео з полону, здається, ненависть до ворога закарбувалася у моєму серці назавжди. Намагалася не думати про найгірше, а щодня і щоночі чекала на його повернення.
Цього літа, 11 червня, Женю обміняли. Позаду – п’ятнадцять місяців пекла. Їх 12 годин везли з двома мішками на голові. Побувавши у трьох СіЗО та в колонії, Женя думав що його знову перевозять. Проте автобус зупинився – і за мить вони почули: «Хлопці, з поверненням! Слава Україні!». За п’ятнадцять місяців побиття і катувань він, зрештою, почув ці омріяні слова. «Хлопці, з поверненням! Слава Україні!» – брат не міг повірити, що його обміняли.
Я нарешті дочекалася. Руки шалено тремтіли, коли побачила його ім’я у списку звільнених з полону. Перший за п’ятнадцять місяців короткий дзвінок, про який я мріяла щодня. Я почувалася найщасливішою у світі. Опісля на Женьку чекала довга реабілітація. Йому було складно, але він сильний і пройшов її. Коли ми побачилися, вперше за довгий час, подарувала йому подарунок. Я збирала його від того дня, коли брат потрапив у полон. Надто особливий, аби розповісти на загал. Надто цінний. Для мене і для Жені.
Після реабілітації Євген повернувся на фронт та зараз захищає Україну. А я чекаю. Дзвінків та зустрічей. З моїм Женькою.