# data[].attributes.headline
ТЕМА 2. Стародавня історія України

# data[].attributes.subject
ТЕМА 2. Стародавня історія України

# data[].attributes.body
Лекція: https://ed-era.com/projects/znohistory/m1/l2

RM6

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
сайт ЗНО.Освіта.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Стародавня історія України - тести ЗНО/НМТ - завдання з історії України - сайт ЗНО.Освіта.UA

# data[].attributes.attachment_link.description
Завдання та тести з теми "Стародавня історія України" зовнішнього незалежного оцінювання (ЗНО), національного мультипредметного тесту (НМТ) з історії України

# data[].attributes.headline
1) Мізинським браслетам з мамонта приблизно 20 тисяч років. Це витвори мистецтва кам’яного віку! Знайдені у 1908 році в Україні, біля села Мізин на Чернігівщині. Декоровані меандровим орнаментом. 

# data[].attributes.subject
1) Мізинським браслетам з мамонта приблизно 20 тисяч років. Це витвори мистецтва кам’яного віку! Знайдені у 1908 році в Україні, біля села Мізин на Чернігівщині. Декоровані меандровим орнаментом. 

# data[].attributes.headline
3) Золотий гребінь з кургану Солоха. Кінець V - початок IV ст. до н. е. - пам'ятка ювелірного мистецтва грецьких ремісників, який зображає скіфську батальну сцену виявлено у кургані Солоха, Дніп-кого р-ну Запорізької обл., М. Веселовським у 1912 - 1913 рр.

# data[].attributes.subject
3) Золотий гребінь з кургану Солоха. Кінець V - початок IV ст. до н. е. - пам'ятка ювелірного мистецтва грецьких ремісників, який зображає скіфську батальну сцену виявлено у кургані Солоха, Дніп-кого р-ну Запорізької обл., М. Веселовським у 1912 - 1913 рр.

# data[].attributes.headline
4) Скіфська Золота Пектораль  археолог Борис Мозолевський. 22 черня 1971 року у День Літнього Сонцестояння о 14:30  в кургані Товста Могила, поблизу міста Покров (Орджонікідзе) Дніпроп.обл., Вага пекторалі - 1150 г, діаметр - 30,6 см.  виготовлена з чистого золота 958 проби приблизно у IV столітті до н. е. Зберігається у Києві.

# data[].attributes.subject
4) Скіфська Золота Пектораль  археолог Борис Мозолевський. 22 черня 1971 року у День Літнього Сонцестояння о 14:30  в кургані Товста Могила, поблизу міста Покров (Орджонікідзе) Дніпроп.обл., Вага пекторалі - 1150 г, діаметр - 30,6 см.  виготовлена з чистого золота 958 проби приблизно у IV столітті до н. е. Зберігається у Києві.

# data[].attributes.headline
5)Херсонес Таврійський - сучасний вигляд на узбережжі Чорного моря, у V ст. до н.е. 

# data[].attributes.subject
5)Херсонес Таврійський - сучасний вигляд на узбережжі Чорного моря, у V ст. до н.е. 

# data[].attributes.headline
6) Збруча́нський і́дол, іноді Збручанський Світовид, кам'яна скульптура IX століття, одна з рідкісних пам'яток слов'янського язичницького монументального мистецтва. Знайдена в 1848 році біля села Личківці неподалік Гусятина Тернопільської області в річці Збруч.

# data[].attributes.subject
6) Збруча́нський і́дол, іноді Збручанський Світовид, кам'яна скульптура IX століття, одна з рідкісних пам'яток слов'янського язичницького монументального мистецтва. Знайдена в 1848 році біля села Личківці неподалік Гусятина Тернопільської області в річці Збруч.

# data[].attributes.body
«палеоліт»,

«привласнювальне господарство»,

«мезоліт»,

«неоліт»,

«неолітична революція»,

«відтворювальне (продуктивне) господарство», «археологічна культура»,

«енеоліт»,

«бронзовий вік»,

«ранній залізний вік»,

«колонізація»,

«кочовик»,

«курган»;

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Терміни та поняття: «палеоліт», «привласнювальне господарство», «мезоліт», «неоліт», «неолітична революція», «відтворювальне (продуктивне) господарство», «археологічна культура», «енеоліт», «бронзовий вік», «ранній залізний вік», «колонізація», «кочовик», «курган»;

# data[].attributes.headline
3.Русь-Україна (Київська держава)

# data[].attributes.subject
3.Русь-Україна (Київська держава)

# data[].attributes.body
ЛЕКЦІЯ: https://ed-era.com/projects/znohistory/m1/l3

# data[].attributes.body
«племінний союз»,

«князь»,

«полюддя»,

«язичництво»,

«християнство»,

«шлюбна дипломатія»,

«роздробленість»,

«віче»,

«вотчинне землеволодіння»,

«умовне землеволодіння»,

«боярин»,

«смерд»,

«ізгой», -«закуп», «рядович», «холоп», «ікона», «мозаїка», «фреска», «книжкова мініатюра», «билина», «літопис»;

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Терміни та поняття: «палеоліт», «привласнювальне господарство», «мезоліт», «неоліт», «неолітична революція», «відтворювальне (продуктивне) господарство», «археологічна культура», «енеоліт», «бронзовий вік», «ранній залізний вік», «колонізація», «кочовик», «курган»;

# data[].attributes.headline
Т3. Пам'ятки:

# data[].attributes.subject
Т3. Пам'ятки:

# data[].attributes.body
1)Софійський собор у м. Київ- перша половина XI ст., сучасний вигляд;

2)Спасо-Преображенський собор у м. Чернігів - 1036 р., сучасний вигляд;

3)Успенський собор Києво-Печерської лаври- 1073-1078 рр., сучасний вигляд;

4)Михайлівський Золотоверхий собор Михайлівського монастиря в м. Київ - 1108-1113 рр., сучасний вигляд;

5)П’ятницька церква в м. Чернігів - кінець XII - початок XIII ст.;

6)Вишгородська ікона Богородиці;

7)Свенська ікона Богородиці з Антонієм і Феодосієм Печерськими;

7)мозаїки Богоматері Оранти та Христа Вседержителя із Софійського собору в м. Київ - перша половина XI ст.;

8)мініатюра «Євангеліст Лука» з Остромирового Євангелія - 1056-1057 рр.;

9)мініатюра «Родина князя Святослава Ярославовича» з «Ізборника» - 1073 р.

# data[].attributes.headline
Спасо-Преображенський собор – це один із двох найстаріших збережених храмів України. Він є ровесником Софіївського собору в Києві, і достеменно невідомо, котрий із них добудували раніше. Чернігівський собор згадується на момент смерті засновника князя Мстислава Володимировича (Хороброго) в 1036 році собор  став усипальницею останнього. 1033–1034 роки, а  завершення середину 11 століття.

# data[].attributes.subject
Спасо-Преображенський собор – це один із двох найстаріших збережених храмів України. Він є ровесником Софіївського собору в Києві, і достеменно невідомо, котрий із них добудували раніше. Чернігівський собор згадується на момент смерті засновника князя Мстислава Володимировича (Хороброго) в 1036 році собор  став усипальницею останнього. 1033–1034 роки, а  завершення середину 11 століття.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
📋 Дата будівництва - перша половина 11 століття

📋 Вид пам'ятки - пам'ятка архітектури

📋 Адреса - Чернігівська область, Чернігівський район, місто Чернігів, вулиця Преображенська

📋 Приналежність - Російська православна церква в Україні

ℹ️ Інформація

Спасо-Преображенський собор - це один із двох найстаріших збережених храмів України. Він є ровесником Софіївського собору в Києві, і достеменно невідомо, котрий із них добудували раніше. На жаль, до нашого часу не дійшли точні дати початку і кінця будівництва храму. Уперше чернігівський собор згадується в літописі часів Київської Русі, де автор вказує, що на момент смерті його засновника князя Мстислава Володимировича (Хороброго) в 1036 році собор був заввишки 4 метри та став усипальницею останнього. Ймовірною датою початку будівництва називають 1033-1034 роки, а датою завершення середину 11 століття.

Цікавим фактом є те, що Софіївський собор і Спасо-Преображенський собор не просто ровесники й дійшли до нашого часу переживши 1000 років, а ще й будувалися рідними братами в столицях своїх князівств. Після смерті правителя Київської Русі князя Володимира Великого розпочалися міжусобні війни між його синами, яких він наробив чимало. Подій під час тих війн відбулося багато й до останнього раунду дійшли тільки брати Ярослав Мудрий і Мстислава Хоробрий. Виявити найсильнішого вони не змогли, тому уклали мир, за яким поділили землі Русі. Так було сформоване Чернігівське князівство зі столицею в Чернігові, а Мстислав став першим чернігівським князем.

Після смерті Мстислава Володимировича чернігівські землі перейшли Ярославу Мудрому, бо синів він не мав. У 1054 році новим правителем Чернігівського князівства (між 1036-1054 роками його фактично не існувало) став Святослав Ярославич, син Ярослава. Вважається, що саме Святослав завершив будівництво собору, хоче це міг бути і Ярослав Мудрий.

Собор став справжньою усипальницею чернігівських князів. Там були поховані князі: Мстислав Володимирович (1036), Святослав Ярославич (1076), Гліб Святославич (1078), Олег Святославич (1115), каналізований святий Ігор Олегович (вбитий у 1147 році й похований у соборі в 1150 році) та Всеволод Святославич Буй-Тур (1196).

У 1239 році храм постраждав від монгольської навали. Наступні декілька століть історії Спасо-Преображенського собору розкриті не дуже чітко, принаймні ми нічого особливо важливого не знайшли. Головне, що собор пережив ті часи не зазнавши сильних руйнувань та перебудов.

У 1750 році в соборі сталася сильна пожежа. Наприкінці 18 століття надбудували сходову вежу й поряд побудували симетричну вежу, надали вежам виразної шпилеподібної форми, змінили форми бань та в 1798 році виготовили новий іконостас у бароковому стилі. Автори іконостаса - різьбярі С. Волощенко, С. Білопольський, архітектор Іван Яснигін та художник отець Тимофій Мізько. У 1820 році виконали розпис храму, внаслідок чого були частково знищені фрески 11 століття. З усіма цими змінами собор і дійшов до нашого часу.

У радянські часи храм закрили та використовували не за призначенням. Нині він функціонує, як релігійна споруда.

Спасо-Преображенський собор дає нам унікальну можливість доторкнутися до стародавньої архітектури часів Київської Русі й побачити її практично в первозданному вигляді. І ще раз нагадаємо, що таких старих храмів, які дійшли не фрагментарно, а повністю збереженими є тільки два. Проте, на відміну від Софії Київської, похід до якої не дешеве задоволення, чернігівський собор абсолютно вільний для відвідування.

Підтримайте наш сайт

Вандрівка працює та активно розвивається з 2015 року, але в нас немає реклами чи спонсорів і ми нічого не продаємо. Водночас створення нового авторського контенту потребує коштів та дуже багато часу.

Фінансово підтримати нас ви можете через українську платформу донатів Donatello. Там немає складної й заплутаної реєстрації, як на аналогічних платформах, а мінімальний платіж становить всього 5 грн.

# data[].attributes.attachment_link.title
Спасо-Преображенський собор (м. Чернігів) - Вандрівка

# data[].attributes.attachment_link.description
Спасо-Преображенський собор - це один із двох найстаріших збережених храмів України. Він є ровесником Софіївського собору в Києві, і достеменно невідомо ...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Успе́нський собо́р ( Собо́р Успі́ння Пресвято́ї Богоро́диці) - головний соборний храм Успенської Києво-Печерської Лаври. З 2000 до 31 грудня 2022 року використовувався Українською православною церквою Московського патріархату. З 7 січня 2023 року Православна Церква України регулярно звершує в ньому богослужіння.

Побудований у 1073- 1078 роках заходами Феодосія Печерського за ігумена Стефана, коштом князя Святослава II Ярославича. Початок будівництва - 1075 року, закінчення - 1 липня 1078.

Ктиторами Великої церкви Печерської, зазвичай, називають великих київських князів Ізяслава і Святослава Ярославичів, які виділили землю й гроші на будівництво. При цьому є ще один активний учасник цієї історичної події - варяг Шимон Африканович. Він на виконання своєї обітниці зробив перший внесок у будівництво храму і його золотим поясом князь Святослав визначив розміри майбутньої споруди.

Відомості про Шимона Африкановича можна знайти в декількох історичних джерелах. Це "Києво-Печерський патерик", літописи і родовідна легенда бояр Воронцових-Вельяминових, які виводять від нього свій родовід.

Через деякий час у "Варязькій землі" помер його брат - Африкан. Скориставшись цією нагодою, Якун вигнав своїх небожів - Фрианда й Шимона з їхніх володінь. Під час утечі Шимон зняв зі скульптурного розп'яття Христа, виготовленого його батьком Африканом, святі реліквії - золоті вінець і пояс. Знімаючи, їх він почув "гласъ отъ образа", що велів йому віднести ці реліквії преподобному Феодосію, на те місце, де буде створена церква в ім'я Пресвятої Богородиці. Пливучи у Київську Русь, Шимон під час бурі побачив видіння, у вигляді майбутньої церкви із зазначенням її розмірів: "Та, которая созиждается преподобнымъ во имя Божіей Материки какъ видишь ты ее въ величіи и красотѣ,- ее размѣритъ онъ тѣмъ золотымъ поясомъ, въ 20 поясовъ въ ширину, и 30 въ длину, въ вышину же стѣны съ верхомъ на 50".

Після прибуття на Русь варяг з'явився до князя Ярослава Володимировича, який, пам'ятаючи заслуги його дядька Якуна, добре прийняв втікача. Незабаром Ярослав направив Шимона "старшим", напевно тисяцьким, до свого сина Всеволода. Родовідна легенда Воронцових-Вельяминових (найбільшого роду, який дожив до часу складання родовідних легенд) відносить прихід варяга у Київську Русь ще до 1027 року.

Патерик згадує Шимона серед учасників битви князів Ярославичів з половцями на річці Альті у 1068 році. Перед битвою князі прийшли до Печерського монастиря, де один з його засновників - Антоній - пророкував їм поразку. Шимону були передвіщені тяжкі рани й порятунок, а також те, що він буде першим похований у церкві, яку створить сам: багато з вас падуть від меча, і побіжуть від супостатів, будуть потоптані, утоплені у воді; ти ж будеш спасенний і принесений тут, в церкву, яка тут створюється. Під час битви було вбито і поранено безліч воїнів, поранений був і Шимон. Лежачи на полі битви, він знову побачив в небі видіння - ту ж церкву, що бачив раніше, на морі. Згадавши свою обітницю, варяг помолився Богу, і був в ту ж саму мить зцілений. Після повернення з бойового походу, Шимон знову прийшов до преподобного Антонія і передав йому свої реліквії, сповістивши про своє бажання побудувати в монастирі церкву в ім'я Пресвятої Богородиці. При цьому, золотий пояс повинен був служити мірою при будівництві храму, а вінець було потрібно повісити над жертовником.

"Призвалъ святой Антоній блаженнаго Ѳеодосія и сказалъ: "Симонъ-это онъ воздвигнетъ такую церковь". - і передал блаженному той пояс и вінець.

Шимона почали називати на слов'янський манер Симоном. Приходячи до монастиря, він завжди "жертвовалъ ему много на возведеніе Богомъ указанной церкви". Тривалі бесіди з ігуменом Феодосієм переконали його і він "залишив латинську єресь, і прийняв істинну православну віру" [2, С. 156]. з усім своїм "двором" у 3000 душ. На прохання Симона, преподобний Феодосій написав молитву про прощення гріхів його предкам і нащадкам. Цю молитву після смерті Симона вклали йому в руку. З того часу пішов на Київську Русі звичай вкладати в руки покійному сувій з заупокійною молитвою. За богоугодні діяння Шимона після смерті першим поховали у побудованій Великій церкві Печерській. Помер варяг між 14 серпня 1089 р. і 15 серпня 1091 р.

Після кількох років, як Симон віддав вінець і пояс, то із Царгорода прийшли майстри. Феодосій запросив майстрів із Константинополя, очевидно, демонструючи незалежність Києво-Печерської обителі від місцевої світської та церковної влади. Вони сказали, що прибули до Києва по дорученню своєї цариці, яка повеліла побудувати у Печерському монастирі церкву.

Позвавши їх у палац, що знаходиться у передмісті Константинополя - Влахерні, цариця вручила їм золото на три роки будівництва, а також ковчег із мощами семи мучеників: Артемія, Поліевкта, Леонтія, Акакія, Арефи, Якова, Феодора для того щоб положити в основу храму. Причому греки впізнали Антонія и Феодосія як двох наближених до цариці, предстоящих біля Її трону, що давали золото їм на будівництво. Цариця сказала, що храм цей буде носити Її ім'я і що царською намісницею в ньому буде чудотворна ікона Успіння Божої Матері.

Прийнявши із благоволінням із рук Цариці чудотворну ікону, візантійські майстри запитали, які будуть розміри і вид Її храму. Цариця відповіла: "Для міри я послала пояс Сина Свого". Коли ж вони спали то до них прийшли благообразні юнаки що сказали: "Кличе вас Цариця у Влахерн". Ми ж пішли взявши із собою родичів і близьких, і зустрілись всі у Влахерні у один час. І коли ми поговорили один з одним то дізнались що нам з'являлось одне і те ж. Їм з'явилась в небесах дивна по красоті церква, по образу і подобою якої вони повинні були побудувати храм на честь Цариці.

Преподобні Антоній і Феодосій дуже здивувались цій розповіді греків, сказавши що ніхто із них не був у цей час в Царгороді. Вони відповіли: "Золото Цариці ми отримали від вас при багатьох свідках". Тоді всі іноки прославили Бога і Його Пречистую Матір, зрозумівши що саме Вона, Цариця неба і землі, благословила будівництво Своєї церкви у Печерській обителі.

Вони питали у преп. Антонія і Феодосія, де хочете почати будувати церкву. На що преп. відповіли: "Господь вкаже на це місце". Тоді преподобний Антоній звернувся із палкою молитвою до Бога, щоб Господь послав знамення яке б показувало місце для храму. В ту ніч явився йому Господь та сказав: "Антоній, ти здобув благодать переді Мною". У нічному видінні він був сповіщений, що з ранку по всій землі випаде роса, а на місці церкви сухо. Так і сталось. Тоді святий Антоній подібно до біблійного Гедеона, попросив повторення чуда, але щоб на місці церкви вийшла роса, а кругом було б сухо. Наступного дня на світанку площадка де мала бути побудована майбутня церква, сяяла на сонці від роси.

Потім треба було ще виміряти основи церкви по мірі яку чув Шимон на морі з неба. Згадавши слова Божої Матері: "Для міри послала я пояс Сина Свого". Тоді преподобний підняв руки свої де неба та промовив: "Почуй мене, Господи, почуй мене! Нехай пізнає народ цей, що Ти, Господи, Бог, і ти навернеш серце їх до Тебе. (3 Цар. 18:37).

1073 року на свято Успіння Пресвятої Богородиці відбулося урочисте закладання першої кам'яної споруди Києво-Печерського монастиря - Успенського собору. Існує багато легенд про цю подію. В ній брав участь сам князь Святослав Ярославич, який виділив частину поля великокнязівської садиби у Берестовому для будівництва, пожертвував 100 гривень золотом. За життя Феодосія було завершено лише фундамент храму. Як свідчить його "Житіє...", ігумен "повсякдень підвизався та трудився на будівництві того Дому."

Причиною будівництва нового собору було те, що кількість ченців досягла 100, і стара дерев'яна церква стала тісною для громади. Вже після закладання собору, ченці починали будувати свої келії та заселяти околиці. Фактично, після освячення храму, тут виник новий монастир, оскільки на старому місці залишилось лише кілька ченців для догляду за могилами і справляння панахиди.

Завершення будівництва Успенського собору, оздоблення та освячення стало однією з головних подій у церковному житті Київської Русі в домонгольський період.

Наприкінці XI століття до собору здійснено ряд прибудов - зокрема, з північного боку хрещальню у формі малої церковці св. Івана.

У XVII столітті надбудовано додаткові бані, а також здійснено декорування в стилі українського бароко. Перебудови середини 17 - початку 18 століть поступово перетворювали собор на бароковий храм. Вирішальну роль у цьому процесі зіграла катастрофічна пожежа в ніч з 2 на 3 травня 1718, яка знищила забудову Верхньої лаври. У процесі відбудови, який тривав у 1722-1731 роках (серед його учасників - Йосиф Білинський), стародавнє ядро собору з півночі, заходу та півдня оточили нові двоповерхові приділи (як і в Софійському соборі, давні стіни виступали назовні тільки у вівтарній частині). Собор було увінчано 7-ма грушоподібними банями, стіни його були прикрашені нішами з розписом та пишними бароковими фронтонами. Всередині собор було прикрашено великим іконостасом та стінописом, який містив портрети лаврських архимандритів і ктиторів собору - монархів і гетьманів, підлога була вистелена чавунними плитами.

Руйнування

Під час німецько-радянської війни собор було зруйновано вибухом 3 листопада 1941 року.

Сучасна версія причини руйнування собору розповідає, що при відступі радянських військ із Києва 16- 17 вересня 1941 року собор таємно замінувала саперна команда спеціального призначення 18-ї дивізії НКВС у рамках ведення війни тактикою "спаленої землі", а 3 листопада - підірвала. Деякі сучасні публіцисти, згідно з радянською офіційною версією 1960-х років, досі приписують організацію вибуху диверсійній групі Івана Кудрі.

Після вступу до Києва гітлерівці відразу ж вирушили в Лавру і довго тріумфально дзвонили у дзвони. Потім встановили в ній гармати, у тому числі зенітні, для захисту переправи через Дніпро, а в численних келіях солдати розташувалися на постій. Минуло півтора місяця. Вже був підірваний радянськими диверсантами і згорів Хрещатик, окупанти розстріляли останніх в'язнів у Бабиному Яру. Раптово в Лаврі пролунав сильний вибух - звалилася частина кріпосної стіни - прямо на гармати. Не встигли гітлерівці оговтатися, як пролунав другий вибух - в арсеналі, біля головних лаврських воріт, де був склад боєприпасів, і вони рвалися у вогні. Будівля сильно загорілася - від неї на всі боки розліталися фонтани іскор. Від третього вибуху затремтіла земля - ​​це був вибух в Успенському соборі. Але храм дивом встояв. Він був зведений в XI столітті з особливої пласкої цегли з червоної глини, такої міцної, що її не можна було розбити і молотком. Це була кладка на століття. Через деякий час у соборі пролунав новий вибух. Від його жахливої сили уламки цегли розлетілися на кілометри і обсипали весь Печерськ. Собор звалився, перетворившись на гору каменю. Один німецький ветеран згадував: "Перші три вибухи здалися нам тоді іграшками, а ось у четвертий раз вже дало, так дало!" Можна тільки уявити, скільки треба було вибухівки завести під собор. Територія Лаври виявилася всіяна шматками мозаїк собору, фресок, вівтарної різьби.

Влітку 1977 в британській пресі опублікували донесення в Берлін керівництва Абверу в Києві з приводу цих подій, як виявилося пов'язаних з приїздом до Лаври фашистського президента Словаччини Йозефа Тисо. "Тисо приїхав у монастир зі своїм почтом 3 листопада 1941 біля 12.30 і відбув близько 13.30. А близько 14.30 всередині Успенського собору стався невеликий вибух. Вартовий помітив три фігури які тікали, їх застрелили. Через кілька хвилин після цього стався грандіозний вибух, який зруйнував весь собор. Вибухову речовину, ймовірно, заклали заздалегідь. Мабуть, цей акт слід розглядати як замах на життя президента Тіссо. Трьох імовірних злочинців неможливо було ідентифікувати, оскільки в них не було ніяких паперів".

Український письменник Данило Кулиняк, розслідуючи обставини підриву Успенського собору, з'ясував, що напередодні відступу Червоної Армії з Києва були заміновані всі головні суспільні будівлі. У тому числі культові - Софійський і Успенський собори. Але через несправність вибухового пристрою Софійський собор уцілів. Чого не можна сказати про Успенський. Сюди вибухівку завезли з таким розрахунком, щоб підірвати її в момент збору фашистської еліти. Для цієї мети в підземеллі собору встановили три види детонаторів: радіо- та електрозапали й бікфордів шнур. Спецкоманда підривників НКВД чекала тільки умовного сигналу від спостережного пункту, у полі зору якого були в'їзні лаврські ворота. Дізнавшись про намір Тіссо оглянути Лавру, німецька окупаційна влада міста вжила безпрецедентних заходів безпеки - на світанку 3 листопада 1941 року виселили все цивільне населення Лаври і прилеглих до неї будинків. Також оточили монастир суцільним подвійним кільцем солдат, що не сховалося від спостережного пункту спецкоманди. Коли до воріт Лаври під'їхали три лімузини в супроводі штабних машин, стало ясно - час "Ч" настав. Сигнал на радіопідрив був поданий. Але вибуху не сталося. Розсекречені й опубліковані характеристики радянських мін показують: акумулятори, якими оснащувалися вітчизняні радіоміни, за сорок діб розряджалися. Київ радянські війська залишили 19 вересня, а собор підірвали 3 листопада. До того ж мінування відбувалося не в день відступу з міста, а раніше, так що до дня вибуху акумулятори повинні були сісти, тому радіосигнал не спрацював. Тоді й задіяли групу з трьох підривників у самій Лаврі, які в ній сховалися. Але час було втрачено: високий гість, відвідавши собор, вийшов з нього і поїхав, а вибух так і не відбувся вчасно. Подвійне оточення навколо Лаври було знято. Зупинити запущений механізм детонації підривникам не вдалося, що підтвердив невеликий вибух усередині собору. Усвідомивши неминучість ще більш потужного вибуху, вони кинулися бігти але були застрелені охороною.

Лавра стоїть на найвищій точці Києва, оточена кріпосними стінами, і таким чином є відмінною оборонною фортецею. Тому вибух її прирівнювався до великої військової операції. Однак після цих жахливих актів вандалізму В. М. Молотов, заступник голови Державного комітету оборони СРСР, виступив зі зверненням до всієї світової спільноти і звинуватив гітлерівців у знищенні історичної святині. З його подачі радянськими фахівцями було складено "Повідомлення Надзвичайної державної комісії по розслідуванню та встановленню злочинів німецько-фашистських загарбників". У ньому значилося: "За наказом німецького командування військові частини пограбували, підірвали і зруйнували найдавніший пам'ятник культури - Києво-Печерську лавру". І в післявоєнних радянських путівниках і дослідженнях про Лавру писали те ж саме.

Радянська версія, що згідно з матеріалами Нюрнберзького процесу, поданими радянською стороною, вибух було здійснено німецькими окупаційними військами досі актуальна серед деяких публіцистів. Вони подають як доказ цієї версії те, що перед руйнуванням храму під керівництвом рейхскомісара Еріха Коха було здійснено масовий вивіз коштовностей храму, серед них: литий срібний престол з вівтаря, срібні царські брами, срібні різи, зняті з ікон, срібні гробниці, Євангелія в дорогоцінних окладах, зібрання тканин та парчі, а також близько 2 000 дорогоцінних предметів. Але ж як відомо, масове грабування німцями окупованих територій не секрет і не обмежувалося тільки вивозом коштовностей з Лаври. А також правдоподібність радянської версії підкреслює факт, що збереглась професійна німецька фото- та кінохроніка вибуху - у середині 1990-х років її кадри знайшли у приватному зібранні в Обергаузені та надіслали до Києва за сприяння доктора Вольфганга Айхведе (Eichwede), директора Forschungesstelle Osteuropa Бременського університету, що займався проблемами реституції. Щоправда ця так звана професійна німецька фото-хроніка вибуху виконана тільки з одного ракурсу - за десяток кілометрів від вибуху, з наводницького мосту. Причому в кадр потрапили сторонні люди, охорона мосту, що скоріше свідчить про випадковість того, що вдалося зняти вибух.

Окрім того, сам факт того, що за годину до вибуху Успенський собор відвідав Йозеф Тіссо, прямо перекреслює ймовірність підриву собору німецькою окупаційною владою. Адже це дуже малоймовірно, що німці дозволили б йому розгулювати серед сотень кілограмів вибухівки, ризикуючи його життям. За такий вчинок офіцерам, які забезпечували перебування Тіссо на території Лаври, щонайменше загрожував би трибунал. Цілком зрозуміло, що якби гітлерівці мали наміри підірвати собор, вони б зробили це хоча б на наступний день після відвідування собору Тіссо.

Ще на користь радянської версії з невідомих причин у своїх мемуарах розповідає Альберт Шпеєр "Підрив було здійснено німецькою окупаційною владою під керівництвом рейхскомісара України Еріха Коха. У рамках нацистської ідеології, „скорені народи не мусили мати символічних культових споруд, що зміцнювали їхню ідентичність і прагнення до автономії"."

Також треба зазначити, що восени 1941 року німці не підривали інших церков на території України. Більш того, вони допускали (хоча і під контролем) відродження релігійного життя.

1 грудня 2022 року, під час російсько-української війни Свято-Успенську Києво-Печерську Лавру зареєстрували як монастир у складі ПЦУ. Міністр культури Олександр Ткаченко зауважив, що вся територія Лаври - державна власність. За словами в.о. директора "Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника" Олександра Рудника монастир було зареєстровано за адресою Церкви Феодосія Печерського, яку вже використовує ПЦУ.

Після закінчення Другої світової війни, в 1947 році почалася робота з вивчення руїн та їх акуратного розбирання - до цього храм так і не був добре вивчений і обмірений, тому навіть купи руїн, що залишилися після підриву собору в 1941 році, становили величезний науковий інтерес. Роботи супроводжувалися археологічними розкопками та тривали аж до 1970 року. У 1971 році вціліла після вибуху частина собору (прибудова св. Іоанна Богослова) та виявлені розкопками фундаменти храму були законсервовані та облаштовані для екскурсійного показу.

На початку 1980-х років постало питання реконструкції храму. Зважаючи на повну відсутність якісних обмірних даних довоєнного періоду, габарити Успенського собору та характер промальовування окремих деталей були визначені фотограмметричним методом. Ця робота була проведена в лабораторії Геодезії та Картографії Географічного факультету Київського державного університету ім. Тараса Шевченка за участю кандидата географічних наук С. Б. Хведчені. В результаті обробки фотографій було отримано високоточні ортогональні проекції планів та фасадів Успенського собору. Цей матеріал ліг в основу проекту відновлення собору, розробленого колективом однієї з майстерень київського науково-дослідного інституту "Укрпроектреставрація" у 1984 році (керівник - архітектор О.Граужіс, інженер А.Антонюк та ін.).

Спочатку передбачалося відновити Успенський собор до відзначення 1000-річчя Хрещення Русі. Однак, будівельні роботи, що почалися, незабаром були призупинені виду широких протестів представників наукової та творчої громадськості. За спогадами очевидців тих подій, причиною всіх непорозумінь була недостатня поінформованість людей щодо змісту проекту та його технічних характеристик. У результаті, час було втрачено і до 1988 вдалося лише знову затвердити початковий проект. Зважаючи на кризові явища в економіці пізнього СРСР, будівельні роботи так і не відновилися, і в 1990 р. був прибраний паркан, що оточував будмайданчик.

Знову розпочати відтворення Успенського собору вдалося лише за кілька років - після оприлюднення указу Президента України Леоніда Кучми від 9 грудня 1995 року про відновлення Успенського та Михайлівського Золотоверхого соборів. Цього разу закінчити храм було вирішено до іншого ювілею - відзначення 950-річчя заснування Києво-Печерської лаври, яке мало відзначатися у 2001 році. 1998 року розпочалися будівельні роботи (за проектом архітектора О. Граужиса), які тривали два роки. Урочисте освячення відновленого Успенського собору відбулося 24 серпня 2000 під керівництвом предстоятеля Української православної церкви митрополита Володимира. У цей час було завершено лише зовнішнє оздоблення храму, роботи з розпису інтер'єрів розпочалися лише у 2013 році та продовжуються досі.

В основі собор був шестистовпним хрестовокупольним одноверхим храмом з трьома навами, які назовні закінчувалися гранчастими апсидами. Стовпи у прорізі мали форму хреста.

Пропорції ширини до довжини храму (2:3) стали основними для інших храмів княжої доби.

Фасади були розмежовані пласкими пілястрами, з півкруглими вікнами між ними.

У зовнішньому декорі - орнаменти з цегли ( меандрові фризи)

Внутрішня центральна частина була оздоблена мозаїками (серед інших - Оранта), решта стін мали фресковий розпис. За Києво-Печерським Патериком, одним з авторів мозаїк мав бути чернець Аліпій Печерський. Після багатьох перебудов ці твори не збереглися.

1. Извлеченіе изъ древнихъ Русскихъ лѣтописей / Отделъ І. Извѣстія лѣтописные... С. 10-11

2. Роман Качан, Сергій Хведченя. Засновники Успенського собору Києво-Печерської Лаври: історіографія питання. - С. 162

3. ↑ Кіево-печерскій патерикъ. Въ переводе Е. Поселянина. Изд. 2-е, съ рисунками, - М.: Изданіе книгопродавца А. Д. Ступина. 1900. - 394 с.

4. Воронцов-Вельяминов С. И. Род дворян Воронцовых-Вельяминовых. - Тула, 1903.

5. ↑ Серафима (Шевчик), игуменья. История Киево-Печерской лавры. - Кн. 1 (XI - первая половина XIII в.) 2001. - 360 с.

6. Болховитинов Е. Описание Киево-Печерской лавры. - К., 1862

7. Извлеченіе изъ древнихъ Русскихъ лѣтописей / Отделъ І. Извѣстія лѣтописные... - С. 11.

8. Українська радянська енциклопедія : у 12 т. / гол. ред. М. П. Бажан ; редкол.: О. К. Антонов та ін. - 2-ге вид. - К. : Головна редакція УРЕ, 1974-1985.

9. http://www.interesniy.kiev.ua/old/architecture/streets/khreshyatyk_str/kreschatik[недоступне посилання з червня 2019]

10. http://ukraine.kingdom.kiev.ua/region/09/kyiv-uspensky.php

11. Разрушение и разграбление культурных и исторических ценностей и культурно-просветительных учреждений на Украине и в Белоруссии. Из сообщения чрезвычайной государственной комиссии о разрушениях и зверствах, совершенных немецко-фашистскими захватчиками в городе Киеве (Документ СССР-9) // Материалы Нюрнбергского процесса

12. Киев сакральный: Успенский собор и его разрушение. Архів оригіналу за 17 червня 2010.

13. Газета "2000": Кто взорвал Успенский собор [Архівовано 2016-04-15 у Wayback Machine.], статья Евгения Павловича Кабанца, ведущего научного сотрудника отдела истории Лавры Национального Киево-Печерского историко-культурного заповедника.

14. Зареєстровано Свято-Успенську Києво-Печерську Лавру як монастир у складі ПЦУ. OCU (укр.). 2 грудня 2022.

15. ПЦУ зареєструвала Києво-Печерську лавру як монастир у своєму складі. hromadske.ua (укр.). 2 грудня 2022.

16. Переворот у Лаврі: хто тепер господар? Інтерв'ю з керівником Києво-Печерського заповідника. (укр.). 5 січня 2023.

17. ↑ Хведченя С. Б. Жизнь и смерть Успенского собора. - Журнал "Вокруг Света". Март 1999

# data[].attributes.attachment_link.title
Успенський собор (Київ) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Успе́нський собо́р ( Собо́р Успі́ння Пресвято́ї Богоро́диці) - головний соборний храм Успенської Києво-Печерської Лаври. З 2000 до 31 грудня 2022 року використовувався Українською православною церквою Московського патріархату. З 7 січня 2023 року Православна Церква України регулярно звершує в ньому богослужіння. Побудований у 1073- 1078 роках заходами Феодосія Печерського за ігумена Стефана, коштом князя Святослава II Ярославича.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Софійський собор (Київ) — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Свято-Михайлівський Золотоверхий монастир - чинний православний монастир на честь Архангела Михаїла в Києві, головним храмом якого є катедральний собор Православної церкви України - Свято-Михайлівський Золотоверхий собор.

Оригінальний храм спорудили в 1108- 1113 роках за правління онука Ярослава Мудрого київського князя Святополка Ізяславича. Хрестово-купольний шестистовпний храм з трьома навами та одним позолоченим куполом. На початку XX століття храм - семикупольний. У 1930-х роках був зруйнований більшовиками, відтворений у 1997-1998 роках. Михайлівський Золотоверхий собор збудовано з каміння і цегли-плінфи на вапняно-цем'яковому розчині технікою "мішаної кладки" з використанням голосників у пазухах склепінь. Стіни собору прикрашали мозаїки і фрески. Був одним з найбільших монастирів Стародавнього Києва.

На території монастиря розташовується Київська православна богословська академія, церква святого апостола і євангеліста Іоана Богослова, дзвіниця, а також Музей історії Михайлівського Золотоверхого монастиря, розташований у дзвіниці та корпусі Варваринських келій.

Церква архистратига Михаїла слугувала родовою усипальнею князів Ізяславичів.

За Рейнольдом Гайденштайном, королева Анна Ягеллонка сприяла будівництву храму в Кракові, для якого взірцем був Михайлівський Золотоверхий собор Києва.

З 2021 на території монастиря, продовжуючи давню традицію, розміщено Митрополичий дім - офіційну резиденцію митрополита Київського і всієї України.

Згідно з думкою деяких істориків, київський князь Ізяслав Ярославич, який мав християнське ім'я Димитрій, збудував монастир св. Димитрія та церкву у верхньому Києві поблизу Собору святої Софії в другій половині 1050-х років.

Рака з мощами св. Варвари у Золотоверхому монастирі (1872 р.)

Через півсторіччя його син Святополк II Ізяславич збудував у 1108- 1113 роках монастирську церкву (закладена 11 липня 1108, тут і похований її фундатор), присвятивши її своєму патронові архангелу Михаїлу. Можливо, однією з причин, що спонукала князя Святополка збудувати церкву, стала його недавня перемога над половцями, оскільки архангел Михаїл був заступником воїнів. У монастирі зберігалися мощі святої великомучениці Варвари, які у 1108 році до Києва привезла дружина князя Святополка Ізяславича, дочка візантійського імператора Олексія І Комнина Варвара. Монастир був місцем поховання київських князів у ХІІ столітті.

Під час монгольської навали в 1240-х роках монастир зазнав відчутних втрат. Монголи пошкодили собор та зняли його позолочені бані. 1496 року монастир відроджено і перейменовано з монастиря св. Димитрія на монастир св. Михаїла, відповідно до назви церкви, збудованої Святополком. Після численних відбудов та розширень впродовж XVI ст. монастир став одним з найбільших та найбагатших монастирів України.

Греко-католицька церква у 1612 році отримала королівський привілей на монастир. Намісник унійного митрополита Іпатія Потія о. Грекович Антоній у 1618 році спробував поширити свою владу на обитель, що викликало різку реакцію: козаки схопили його та втопили в ополонці навпроти Видубицького монастиря.

За митрополита Йова Борецького монастир став одним з центрів антиуніатської боротьби. У 1620 році він зробив його резиденцією відновленої православної Київської митрополії.

17 грудня 1643 року король Владислав IV затверджує Філофея Кизаревича ігуменом Києво-Золотоверхого Михайлівського монастиря і закріплює за монастирем всі його володіння.

30 жовтня 1671 року у Львові Михайло Вишневецький підтверджує Києво-Михайлівському монастиреві права на володіння маєтками Глеваха, Юр'ївка, Вета, Березівка та ін.

1655 року за сприяння гетьмана Богдана Хмельницького покрито міддю та позолочено верх церкви Архистратига Михаїла Золотоверхого монастиря.

За часів ігумена Іоаникія Сенютовича, у 1713-1715 роках, споруджено муровану трапезну церкву Іоана Богослова та мурований льох. Для будівництва церкви використали цеглу з Симеонівської церкви, яка стояла на Кудрявці та згоріла в 1676 році. У 1827 році церкву Іоана Богослова капітально відремонтували, а 1837 року її інтер'єр оформили розписами.

У 1855- 1856 роках збудовано церкву Св. Миколая при настоятельських покоях.

У середині XIX - на початку XX століття формується комплекс келій та корпусів для прочан: келії Михайлівського відділення (1849-1852), готель для прочан (1857-1897), келії півчих (1894), келії Варваринського відділення (1898-1899), 2 будівлі готелів для прочан (1902-1903 та 1907-1908).

Румовища собору Михайлівського золотоверхого монастиря після підриву 14 серпня 1937 р.

1922 року Михайлівський монастир ліквідовано. В середині 1930-х років, після перенесення столиці УРСР з Харкова до Києва, прийнято рішення про знесення собору та будівництво на його місці адміністративних будівель. Для цього в 1934 році вирішили провести конкурс на проєкт Урядового центру з місцем для парадів. На всіх проєктах поданих на конкурс, окрім одного, з розміщенням центру в районі Софіївської площі, зносився Михайлівський Золотоверхий собор. Єдиним з чотирьох проєктів, у якому собор і пам'ятник Богдану Хмельницькому зберігалися, був проєкт Йосипа Каракіса. У підсумку, в першому турі, затверджено проєкт архітектора Петра Юрченка. Дане рішення, за словами архітектурознавця Б. Ерофалова: "в принципі повторює загальну схему Каракіса, але більш лобове, з ліквідацією Михайлівського собору. І якщо розташування основних обсягів у Каракіса асиметричне - в перспективному завершенні площі і по північному її фланзі, - то Юрченко вибудував обидва функціональні обсяги по краю схилу у вигляді суворо похилих паралелепіпедів, але зберігши Присутні місця". У березні 1934 року вирішили відмовитися від минулого рішення й оголосили новий конкурс, на якому переміг проєкт архітектора Йосипа Лангбарда. Тим часом з досліджень Олега Юнакова з опорою на архівні документи видно, що хоч в проєктах І. Лангбарда і П. Юрченко собор відсутній, але не це є причиною знесення, оскільки рішення про знесення монастиря прийнято постановою Політбюро ЦК КП(б)У вже в лютому 1934 року, а демонтаж мозаїк почали проводити ще в 1933 році.

Спроби ряду мистецтвознавців (зокрема, репресованих Миколи Макаренка, Дмитра Айналова) зберегти собор (хоча б домонгольську його частину) відкинуті владою, яка погодилася тільки на зняття зі стін будівлі давніх мозаїк і фресок.

Правда були й ті, хто відкрито висловлювалися за знесення собору. Наприклад, Олександр Довженко одним з перших у 1932 році заявляв, що "при вирішенні проблеми будівництва парку культури Михайлівський монастир попроситься „піти", він віджив свій вік. Абсолютно неприпустимо навіть думати, що ці стіни комусь потрібні. Я думаю, коли ми знесемо Михайлівський монастир, то будівництво парку дасть потрібний ефект".

У 1934- 1936 Михайлівський Золотоверхий собор, дзвіницю та частину інших споруд монастиря знесли у зв'язку з проєктом створення на цьому місці урядового центру. Останній планували зробити копією головного будинку ЦК КПУ - зараз Будівля міністерства закордонних справ України. Єдиний з українських вчених, хто відмовився підписати акт на знесення Михайлівського Золотоверхого монастиря - Микола Макаренко, якого невдовзі за це було репресовано.

Перед знищенням унікального ансамблю української архітектури, була проведена дослідницька робота. Фрески, мозаїки перевезли до музеїв Москви, Ленінграду (Санкт-Петербургу), Новгорода та інших міст СРСР. Мозаїчну композицію "Євхаристія" перенесли до Софійського собору. Багато смальтового розпису потрапило до Лаврського заповідника. Урядового центру на місці Михайлівського Золотоверхого собору так і не збудували.

В роки Другої світової війни деякі фрески вивезли до Німеччини, звідки вони потрапили до Ермітажу у Ленінграді. В Софійському соборі зберігалися: "Євхаристія", "Стефан і Фаддей" - фрагменти постатей святих; фрески - сцени з "Благовіщення", постать святого Захарії та інші. Мозаїка "Дмитро Солунський" і верхня частина фрескової постаті Самуїла - в Третьяковській галереї і Російському музеї в Санкт-Петербурзі.

Одним з ініціаторів відбудови Михайлівського Золотоверхого монастиря був Олесь Гончар, меморіальну дошку якому відкрито 17 травня 2011 року на будівлі собору.

Меморіальна дошка на честь Олеся Гончара

На початку 1990-х років Українська православна церква Київського патріархату розпочала збір коштів для відтворення собору. Грошей вистачило лише на початкові дослідження, стало зрозуміло, що без державної підтримки унікальну пам'ятку українського бароко не відбудувати. Українська спільнота надсилала численні звернення до голови держави про виділення фінансування на реставрацію. Нарешті, 9 грудня 1995 року Президент України Леонід Кучма видав указ, який визначав відбудову Михайлівського Золотоверхого монастиря загальнодержавним пріоритетом.

Влітку 1997 року на Економічній брамі Михайлівського Золотоверхого монастиря відкрито меморіальну дошку з бюстом Миколи Макаренка.

Першою постала дзвіниця в стилі українського бароко у первісному вигляді. Відкриття собору відбулося на День Києва 1998 року, за участю патріарха Київського і всієї Русі-України Філарета, який освятив монастир. Також були присутні президент Леонід Кучма, голова уряду Валерій Пустовойтенко та мер міста Києва Олександр Омельченко. В соборі проходили богослужіння Української православної церкви Київського патріархату, а поруч, як у давні часи, діє монастир.

У лютому 2001 року чотири фрагменти фресок XII століття Михайлівського Золотоверхого собору, що зберігалися в Ермітажі, передали Україні. У січні 2004 року Міністерство культури Росії ухвалило рішення про передачу Україні з Ермітажу семи фресок київського Михайлівського Золотоверхого собору, які опинилися в Росії, восени 2004 передачу фресок закінчили.

Головний архітектор проєкту відтворення Михайлівського Золотоверхого собору - Юрій Лосицький. У відновленні розписів інтер'єру брали участь такі українські митці: Олександр Бородай.

Під час силового розгону Євромайдану в ніч на 30 листопада 2013 року частина людей, які втекли від підрозділу міліції "Беркут", знайшла прихисток на території Михайлівського Золотоверхого монастиря. Під час сутичок із "Беркутом" у соборі двічі (30 листопада 2013 і 19 лютого 2014) переховувались мітингувальники та розгортали тимчасовий штаб. Семінаристи із КПБА допомагали мітингувальникам: ходили на нічні чергування, приносили медикаменти, робили чай, носили гарячу воду.

У храмі апостола Івана Богослова був облаштований імпровізований шпиталь. У Михайлівському Соборі спали люди і стояли медичні препарати, крапельниці.

У ніч на 11 грудня 2013 року дзвони Михайлівського Золотоверхого монастиря вперше за 8 століть били на сполох, до цього востаннє таке відбувалось у 1240 році, під час Монгольської навали. Саме завдяки звуку дзвонів до центру столиці зійшлося безліч киян і спроба зачистити Євромайдан працівниками спецпідрозділу "Беркут" та військовослужбовцями Внутрішніх військ МВС виявилася невдалою.

26 січня 2014 року в соборі Михайлівського Золотоверхого монастиря пройшла панахида за загиблим активістом Євромайдану Михайлом Жизневським.

Вербна неділя

У серпні 2015 року на мурах Михайлівського монастиря з'явилася Стіна пам'яті загиблих захисників України. 15 грудня 2018 року, після Об'єднавчого собору українських православних церков, Михайлівський Золотоверхий монастир перейшов у підпорядкування Православної церкви України. Наступного дня митрополит Київський і всієї України Епіфаній відслужив першу літургію як предстоятель Православної церкви України.

9 грудня 2020 р. о 12.00 у Варваринському приділі Михайлівського Золотоверхого собору відбувся похорон українського композитора, Народного артиста України - Володимира Петровича Губи. Похорон відслужив ієромонах Михаїл (Карнаух).

У 2020 році повністю відреставрували дзвіницю і змінили дзвони. 4 лютого 2021 року у Михайлівському соборі братія на чолі із архімандритом Лаврентієм (Живчиком) відслужила похорон над тілом спочилого Проскурні Сергія Владиславовича, українського театрального режисера.

У 2021 році під час візиту до України на території Михайлівського Золотоверхого монастиря у митрополичому будинку проживав Вселенський патріарх Варфоломій I.

До числа Собору Києво-Михайлівських святих зараховано угодників Божих: а) святих на честь яких були збудовані монастирські храми;

б) святих, що подвизалися у монастирі.

До Собору Києво-Михайлівських святих належать:

Скульптурна композиція "Гефсиманське боріння", або "Моління про чашу". Освячено 5 квітня 2007, відкрито 19 жовтня 2009 року. Автор композиції - Микола Перепелиця. У скульптурі поєднано бронзу і граніт.

Пам'ятник Апостолу Андрію. Спочатку скульптура була встановлена у липні 2008 року біля Українського дому, як частина портретної експозиції "Українці у світі", відкритої до 1020-річчя Хрещення Київської Русі. У жовтні 2010 року пам'ятник передано Михайловському Златоверхому монастирю. Матеріал: бронза. Скульптори Олег Пінчук та Петро Дроздовський.

Відреставрована скульптура "Жертвам за віру". Відкрита 24 серпня 2019 року. Медалями святого архістратига Божого Михаїла були відзначені: скульптор Прокопов Євген, архітектор Попович Нестор, меценат Романюк Борис, Кущ Анатолій, Шевелюк Валерій.

Галерея скульптур за виноскою

Гімн України. Карильйон дзвіниці Михайлівського Золотоверхого собору

Встановлено годинник-куранти, який награє нескладну мелодію. Механізм керування - електричний. Кількість дзвонів також дозволяє грати як на справжньому карильйоні.

Михайлівський Золотоверхий собор - Собор святого архістратига Михаїла - центральний храм Свято-Михайлівського Золотоверхого монастиря. На початку XII ст. храм був єдиним у Києві, який мав золоту баню, тому і отримав назву "золотоверхий". Імена художників, які створили мозаїки і фрески Михайлівського Золотоверхого собору, невідомі. Ймовірно, в роботах брав участь давньоруський майстер Алімпій з Києво-Печерського монастиря. Загальна площа мозаїк, що збереглися, - 45 м². Написи на мозаїках собору зроблено старослов'янською і давньоукраїнською мовами. Крім мозаїк і фресок, збереглися дві шиферні плити 1062 року з рельєфним зображенням вершників. Відомо, що іконостас для притвору Святої Катерини оздобив різьбяр Романом, оправу для Євангелія виконав київський золотар Самійло Ростовський.

Колись на цьому місті стояла дерев'яна церква, вибудована в 1613 році. Перебудована в цеглі на початку XVIII ст. має той же архітектурний прототип, що і будівля старого академічного корпусу з конгрегаційною церквою Благовіщення колишнього Братського монастиря. На відміну від неї (перебудованої у 1732-1740 рр. на триповерховий корпус архітектором Шеделем) залишилась одноповерховою. Вибудована у регіональних формах українського бароко. Фасади прикрашені пілястрами та віконними отворами, деякі закладені та стали нішами. Зі сходу до трапезної прибудована церква з банею, восьмерик на четверику, після реставрації - баня крита ґонтом.

Наприкінці XVIII ст. зіпсовану негодою ґонтову покрівлю замінили бляшаною. У 1827 році будівлю капітально відремонтовано з заміною конструкції даху, тинькуванням фасадів, наново викладеними печами, підлогою з цегли. У 1837 році відбувся ремонт інтер'єру з додачею стінописів. У 1904 році була пошкоджена пожежею.

Наукова реставрація будівлі відбулася в 1976-1981 роках (проєкт - арх. Шевченко В. П. , інтер'єри та меблі - архітектор Каракіс І. Й.) у формах, наближених до первісних, повернута покрівля, крита ґонтом. Втрачені колись склепіння з міркувань протипожежної безпеки відтворені у залізобетоні і стилізовані під первісні.

Митрополичий дім - робоча і житлова резиденція Предстоятеля, де зокрема проводяться засідання Священного Синоду та інші офіційні заходи.

Будівля резиденції розташована поруч із кафедральним собором Православної Церкви України і була зведена в 1894 році за проектом архітектора Володимира Ніколаєва як будинок співців архієрейського хору Михайлівського Золотоверхого монастиря.

В понеділок, 24 травня 2021 року, на території Свято-Михайлівського Золотоверхого монастиря відбулося відкриття офіційної резиденції Предстоятеля Православної Церкви України - Митрополичого дому.

Рештки мистецького оздоблення

1. Рейнольдъ Гейденштейнъ. 1596 / Отделъ ІІ. Извѣстія очевидцевъ, современниковъ и иностранныхъ писателей // Сборникъ матеріаловъ для исторической топографіи Кіева и его окрестностей (редактори Володимир Антонович, Ф. Терновський). - К. : типографія Е. Я. Федорова, 1874. - С. 24.

2. Извлеченіе изъ древнихъ Русскихъ лѣтописей / Отделъ І. Извѣстія лѣтописные // Сборникъ матеріаловъ для исторической топографіи Кіева и его окрестностей.- Кіевъ: типографія Е. Я. Федорова, 1874.- С. 14

3. Сас П. Грекович Антоній // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2004. - Т. 2 : Г - Д. - С. 190-191. - ISBN 966-00-0405-2.

4. Я. Р. Дашкевич , Л. А. Проценко , 3. С. Хомутецька (1971). Каталог колекції документів Київської археографічної комісії 1369-1899 (PDF) (укр) . Київ: Наукова думка. с. 50. Архів оригіналу (PDF) за 8 квітня 2019.

5. Я. Р. Дашкевич , Л. А. Проценко , 3. С. Хомутецька (1971). Каталог колекції документів Київської археографічної комісії (PDF) (укр) . Київ: Наукова думка. с. 64, док.187. Архів оригіналу (PDF) за 8 квітня 2019.

6. Извлеченіе изъ козацкихъ лѣтописей / Отделъ І. Извѣстія лѣтописные // Сборникъ матеріаловъ для исторической топографіи Кіева и его окрестностей... - С. 44.

7. На Майдані стоять кілька тисяч активістів, у Михайлівському соборі - понад 100 поранених. Українська правда. 19 лютого 2014. Архів оригіналу за 20 жовтня 2020.

8. 5 канал (19 лютого 2014), Шпиталь у Михайлівському соборі. #Євромайдан, архів оригіналу за 24 вересня 2014

9. Розстріл Майдану: з'явилися унікальні кадри з пораненими. Кияни (укр.). Архів оригіналу за 22 лютого 2019.

10. Церква засудила дії правоохоронців в ніч на середу на Майдані [Архівовано 14 грудня 2013 у Wayback Machine.] "Радіо Свобода" 11 грудня 2013

11. На мурах Михайлівського собору з'явилася стіна пам'яті загиблих на Донбасі захисників України. 5 канал (укр.). Архів оригіналу за 7 січня 2019.

12. Мозаїчний напис у соборі Михайлівського Золотоверхого монастиря в Києві 1108 - 1113 років // Історія української мови. Хрестоматія Х-ХІІІ ст. [Архівовано 5 липня 2019 у Wayback Machine.] - Житомир: Полісся, 2015. - С. 87.

Дегтярьов М. Г., Реутов А. В. Михайлівський Золотоверхий монастир. - 2-ге вид., стереотип. - К. : Техніка, 1999. - 159 с. - ISBN 966-575-047-X.

Івакін Г. Ю., Федорова Л. Д. Київський Свято-Михайлівський Золотоверхий монастир [Архівовано 17 серпня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2007. - Т. 4 : Ка - Ком. - С. 267. - ISBN 978-966-00-0692-8.

Історія Свято-Михайлівського Золотоверхого монастиря. - К. : Грані-Т, 2007.

Клос В. Київський Свято-Михайлівський Золотоверхий чоловічий монастир УПЦ КП [Архівовано 18 серпня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. - К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2001-2023. - ISBN 966-02-2074-X.

Науковий збірник, присвячений 900-літтю Свято-Михайлівського Золотоверхого монастиря. - К., 2008.

Юнаков О. Архітектор Йосип Каракіс. - Нью Йорк : Алмаз, 2016. - 544 с. - ISBN 978-1-68082-000-3.

Ковалинський В. Київські мініатюри. - Київ : Літопис, 2002. - 320 с.

Ковалинський В. Довженко і Михайлівський монастир // Київські мініатюри. - Київ : Купола, 2006. - 384 с. - ISBN 966-8679-05-9.

Гирич, Ігор. Найновіша праця про Михайлівський Золотоверхий монастир / Ігор Гирич // Пам'ятки України. - 1999. - № 1. - С. 176. [Архівовано 23 вересня 2020 у Wayback Machine.]

Шевченко, Валентина. Трапезна Михайлівського Золотоверхого монастиря / Валентина Шевченко // Пам'ятки України. - 1997. - № 1. - С. 46-51. [Архівовано 7 серпня 2020 у Wayback Machine.]

# data[].attributes.attachment_link.title
Михайлівський Золотоверхий монастир - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Свято-Михайлівський Золотоверхий монастир - чинний православний монастир на честь Архангела Михаїла в Києві, головним храмом якого є катедральний собор Православної церкви України - Свято-Михайлівський Золотоверхий собор. Оригінальний храм спорудили в 1108- 1113 роках за правління онука Ярослава Мудрого київського князя Святополка Ізяславича. Хрестово-купольний шестистовпний храм з трьома навами та одним позолоченим куполом.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
П'я́тницька це́рква в Чернігові (правильніше: Хра́м Святої Великомучениці Параске́ви П'я́тниці на́ Торгу́) - православний храм ( ПЦУ: Чернігівська єпархія), розташований у Чернігові. Побудований в кінці XII - на початку XIII ст. на чернігівському посаді біля Торгу на кошти купців; чотиристовпна, тринавна, триапсидна, однобанна, в основі плану - чотиристовпний хрестово-купольний храм, майже квадрат у перерізі.

Названа на честь Святої Параскеви П'ятниці, котра була покровителькою торгівлі та купців. Є припущення, що церква була збудована на кошти князя Ігоря - героя "Слова о полку Ігоревім", за іншою версією - церкву збудували коштом багатих купців.

Перша згадка про реставрацію храму датується 1670 роком, коли на кошти чернігівського полковника Василя Дуніна-Борковського була зроблена нова покрівля. У 1676 і 1690-х pp. ним же була проведена повна реставрація і перебудова церкви у стилі українського бароко. Імовірно роботи велись під керівництвом архітектора Івана Зарудного. Після реставрації церква набуває вигляду семибанного храму з бароковими фронтонами (на східному окреслювався герб гетьмана Івана Мазепи). У ХVІІ ст. церква була центром П'ятницького жіночого монастиря, що розташовувався біля Міського торгу на П'ятницькому полі. Споруди монастиря складали зрубні келії, а від торгу його відділяла дерев'яна стіна.

У 1750 році в монастирі сталась пожежа, від якої зазнала шкоди і церква. У 1755 році храм був відновлений, а також до нього були прибудовані барокові прибудови, на яких були зроблені невеликі грушеподібні бані.

У 1786 році наказом Катерини ІІ, в ході секуляризації, П'ятницький жіночий монастир було ліквідовано, а всі дерев'яні споруди розібрано (П'ятницький монастир на 1786 рік, за О. Шафонським, складався з П'ятницької церкви, трапезної дерев'яної церкви Іоанна Предтечі, дерев'яної дзвіниці, що розміщувалася над воротами).

У 1818- 1820 рр. побудовано двоповерхову дзвіницю (архітектор А. Карташевський; у 1962 р. дзвіницю розібрали). У ній існував храм Святого Прокопія. Після закриття монастиря на його місці хотіли створити народне училище, але ці плани не здійснилися. З 1820-х років на території колишнього П'ятницького монастиря були торговельні лавки та крамниці.

Доля пам'ятки незвичайна. Висока баня, численні ліпні прикраси, ошатні пропорції храму - усі ці риси, без сумніву, давали підставу віднести споруду до стилю українського бароко XVII-XVIII ст. Незвичайною була лише її центрична ступінчата композиція. Дослідники (Горностаєв, Лашкарьов та інші) припускали, що під барочним оздобленням сховані форми давньоруської будівлі, проте кожен висловлював думку, що споруда була або зруйнована до половини і відбудована у XVII ст., або частина старих матеріалів використовувалась при ремонтах стін та верхів (жоден не здогадувався що давньоруська споруда існувала в своєму первісному вигляді, проте значно спотворена добудовами).

На 1916 рік церква мала землю з погостом у 633 квадратні сажні. На території були два дерев'яні будинки для церковнослужителів, цегляні лавки, що здавалися в оренду. Діяла церковна бібліотека, що нараховувала 200 томів книг. При церкві функціонували два навчальних заклади. Прихід складав 91 двір - 963 душі обох статей і різного соціального стану: з них 195 дворян, 36 осіб духовенства, 542 селян, 43 воїнів.

Руйнація та реставрація

25 вересня 1943 року храм зруйновано (у радянський час тиражувалася версія про знищення пам'ятки німецькими військами у 1941 році при авіаударах по Чернігову. Проте, як свідчать фотодокументи, - храм був неушкоджений впродовж усього періоду окупації міста). За матеріалами чернігівських істориків, бомба була скинута на руїни будинку, що стояв через дорогу від церкви. Від ударної хвилі було пошкоджено більшість прибудов храму.

У грудні 1943 р. до Чернігова приїхав видатний радянський дослідник давньоруського зодчества П. Д. Барановський. На той час від П'ятницької церкви залишилися тільки вівтарна частина, два східні стовпи, частина північної стіни та східна частина закомар з рештками підпружних арок і основою барабана купола. У практично неушкодженому стані була також ротонда-дзвіниця 1820 року.

За спогадами доцента кафедри етнології, археології та краєзнавчо-туристичної роботи Інституту історії, етнології та правознавства ім. О. М. Лазаревського А. К. Адруга про співпрацю з Барановським, той розповідав, що восени 1943 року постало питання про знесення руїн храму. Про такі плани згадує також чернігівський краєзнавець і архітектор А. А. Карнабіда. П. Д. Барановський прибув до Чернігова в складі комісії по визначенню шкоди від злочинів окупаційної влади на території СРСР. Одразу ж увага його була прикута до П'ятницької церкви. Офіційна влада, посилаючись на "незначну історичну цінність будівлі" вирішила розібрати церкву і розчистити тим самим місце для майбутньої запроектованої площі Перемоги. Однак виявилося, що споруда належить не до будов XVII ст., як те стверджувалось у джерелах, а до споруд доби Київської Русі. Дослідження пам'ятки, проведене П. Д. Барановським, дало несподівані результати. Церква зовсім не була схожа на всім відомі давньоруські споруди. Усе свідчило про те, що це пам'ятка нового архітектурного стилю, який сформувався на Русі наприкінці XII ст., за часів "Слова о полку Ігоревім".

Було оголошено конкурс на найкращий проект реставраційних робіт з метою відновити храм у первинному вигляді. Окрім П. Д. Барановського у конкурсі також брав участь М. В. Холостенко. Протягом 1943-1955 років П. Д. Барановський разом з архітекторами Ю. Асєєвим, І. Ігнаткіним, М. Холостенком обміряли та дослідили П'ятницьку церкву. В 1955-1962 тривали основні реставраційні роботи, виконані майстрами П. Самойловою, М. Лапою, П. Куксою й іншими під авторським керівництвом П. Барановського за участю М. Холостенка. Втрачені частини храму відновлювалися за рахунок фрагментів стін, знайдених при розбиранні завалів. Також по периметру ретельно збирали давньоруську плінфу, а за нестачі оригінальної цегли на Чернігівському цегельному заводі було створено окремий цех, де розпочато виготовлення шести різновидів плінфи за оригінальними зразками. Внаслідок цього досліднику вдалося з великою достовірністю відтворити всі форми будови - однієї з найвизначніших пам'яток давньоруської архітектури. Наступні дослідження відкрили багато інших споруд цього архітектурного стилю. У 1962 році за розпорядженням головного архітектора міста К. К. Сергієвського було знесено дзвіницю. Після завершення внутрішніх робіт по реставрації підлоги за проектом М. Холостенка 1972 р. П'ятницьку церкву відкрито як музей.

З 1972 по 1989 рік у церкві діяла експозиція "П'ятницька церква - пам'ятка давньоруської архітектури і мистецтва ХІІ століття". З 1991 року П'ятницька церква - діючий храм Української православної церкви Київського патріархату.

На початку 2000-х років було зроблене цікаве відкриття: радянські реставратори потинькували вимощений цеглою в стіні хрест, датований кінцем ХІІ - поч. ХІІІ ст.. Нині хрест розчищено.

Церква невелика за розмірами (16 X 11,5 м в плані), з чотирма восьмигранними стовпами всередині, трьома апсидами, високою главою, винятково струнка за пропорціями, з вишуканою й гармонійною композицією. На відміну від статичних форм споруд попередніх часів, композиція П'ятницької церкви є динамічною, її стіни стрімко наростають угору трьома рядами арок над основним об'ємом. Вертикальність споруди підкреслюється профільованими пілястрами. Вертикальні й криволінійні елементи, що домінують у композиції, врівноважуються горизонтальними ярусами вікон другого поверху, пасами декоративних ніш різної форми та масштабу, меандровим фризом, що нагадує архітектуру XI ст., сітчатим орнаментом на апсидах. Вертикальні профільовані пілястри на різних висотах завершуються короткими, але енергійними штрихами карнизів. Рожевий колір стін поєднується з білими потинькованими полями декоративних ніш та різнобарвними орнаментами на порталах.

Всередині церква нагадує башту. Художній ефект фрескового розпису підсилюється різнобарвною підлогою з жовтих, зелених і темно-вишневих полив'яних плиток. П'ятницьку церкву в Чернігові іноді алегорично називають "Словом о полку Ігоревім" в архітектурі. Розташована вона у центрі Чернігова за міським театром, серед скверу, де колись був чернігівський торг.

Настоятель церкви - отець Мирон.

1. ↑ Високос Г. П'ятницька церква - творіння давньоруських архітекторів // Дитинець. - 5 листопада 2015. - № 21 (93). - С. 24.

2. ↑ Логвин Г. Н. Чернигов, Новгород-Северский, Глухов, Путивль. - М. : Искусство, 1980. - С. 62-63. (рос.)

3. ↑ Бондар О. М. Реконструкція топографії колишнього П'ятницького монастиря XVII-XVIII ст. у Чернігові // Могилянські читання 2013. Збірник наукових праць. - К., 2014. - С. 309-311.

4. Шафонский А. Ф. Черниговскаго намесничества топографическое описаніе съ краткимъ георгафическімъ и историческімъ описаніемъ Малой Россіи, изъ частей коей оное намесничество составлено. - К., 1851. (рос.)

5. Пятницкая церковь в Чернигове: подвиг Петра Барановского. Троицкий вариант - Наука.

6. Барановский П. Д. Собор Пятницкого монастыря в Чернигове // Памятники искусства, разрушенные немецкими захватчиками в СССР. - М., 1948. - С. . (рос.)

7. ↑ Асєєв Ю. С. Шедеври світової архітектури. - К.: Радянська школа, 1982. - С. 26-27

8. Чернігівських письменників очолила Ганна Арсенич-Баран. Всеукраїнська тижнева газета "Сіверщина".

Література

# data[].attributes.attachment_link.title
П'ятницька церква (Чернігів) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
П'я́тницька це́рква в Чернігові (правильніше: Хра́м Святої Великомучениці Параске́ви П'я́тниці на́ Торгу́) - православний храм ( ПЦУ: Чернігівська єпархія), розташований у Чернігові. Побудований в кінці XII - на початку XIII ст. на чернігівському посаді біля Торгу на кошти купців; чотиристовпна, тринавна, триапсидна, однобанна, в основі плану - чотиристовпний хрестово-купольний храм, майже квадрат у перерізі.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Остромирове Євангеліє є найстаршою російською датованою книгою. Це Євангеліє було написане в 1056-1057 роках у Великому Новгороді дияконом Григорієм на замовлення новгородського посадника Остромира, як свідчить про це зробленій самим дияконом Григорієм запис у кінці книги. Остромир був родичем великого Київського князя Ізяслава Ярославича. Євангеліє як книга включає в себе чотири Євангелія від різних апостолів - Матвія, Марка, Луки та Івана. Ці тексти визнані Православною Церквою як достовірні свідчення.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мініатюра "Євангеліст Лука" з Остромирового Євангелія - 1056-1057 рр. :: znohistoryofukraine

# data[].attributes.attachment_link.description
Остромирове Євангеліє є найстаршою російською датованою книгою. Це Євангеліє було написане в 1056-1057 роках у Великому Новгороді дияконом Григорієм на замовлення новгородського посадника Остромира, як свідчить про це зробленій самим дияконом Григорієм запис у кінці книги. Остромир був родичем великого Київського князя Ізяслава Ярославича....

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ви́шгородська іко́на Бо́жої Ма́тері - одна з найдавніших ікон, зафіксована в літописах. Її називають Богородиця Елеуса "Вишгородська" і датують XII століттям. Нині вона називається Володимирською і зараз знаходиться у Третьяковській галереї у Москві.

Оповідь про те, як Андрій Боголюбський привласнив цю ікону Божої Матері, є у Радзивіллівському літописі. У 1155 році він вивіз образ із Вишгорода, який на той час був удільним князівством. Хто написав ікону і як вона опинилася у Вишгороді - у літописі не йдеться. Найімовірніше, це був княжий вклад, можливо, Ярослава Мудрого, адже відомо, що він любив засновувати монастирі й обдаровувати їх іконами. Крім того, у Вишгороді була його резиденція, де він хворів і помер.

На малюнку в Радзивіллівському літописі ікона Богородиці зображена схематично, зі спеціальним держаком. Вона виносна, тобто не була частиною іконостаса (тоді у храмах була невисока передвівтарна перегородка з кількома іконами), її виносили з ризниці лише на особливі свята. За переказами, образ переміщали з Єрусалима в Константинополь, із Константинополя - до Києва, а з Києва - до Вишгорода. Андрій Боголюбський перевіз її до власної резиденції Боголюбове, а потім передав до Успенського собору у Володимирі-на-Клязьмі, тоді столиці Великого князівства Володимирського.

На початку ХХ століття під час реставрації ікони на її звороті виявили зображення стола, на якому поставлений хрест. Це так звана Етімасія, сюжет, що розповідає про Страсті Христові. Ймовірно, його додали, щоб підкріпити легенду, згідно з якою апостол Лука на частині столу, де відбувалася Таємна вечеря, написав Богородицю з Дитям.

Починаючи від XV століття, ікона темніла від диму, який підіймався від тисяч свічок, що горіли у храмі. Реставрація тоді була "відновленням": брали пемзу, зчищали найтемніші місця і записували їх по силуету свіжими, яскравими фарбами. Так від первісного живопису на іконі залишилися тільки лики. Але це ті лики, на які дивилися кияни та вишгородці у ХІІ столітті.

У ХІХ - на початку ХХ століття у росії уже так звана Володимирська ікона Богородиці стала музейним артефактом і частиною історії та культури російського мистецтва. Важливо зрозуміти, що через ореол переможности ікону сприймають як оберіг Москви, тобто поки вона там, з Москвою - символічна перемога.

Справжня її назва Вишгородська, а не Володимирська, бо первинно вона знаходилась у храмі міста Вишгород. Згідно з переданням, у 1131 році Константинопільський патріарх подарував київському князеві Мстиславові Великому, пізніше проголошеному святим, списки уславлених у столиці Візантійської імперії святинь. Першою з них була ікона з міської вежі, що називалася через це Пирогоща ( грец. Πυργοτίσσα - "пирготісса" - "вежова"), для зберігання якої було споруджено в Києві однойменну церкву. Другою - ікона, передана пізніше князем Юрієм Довгоруким на зберігання до Дівочого Богородичного монастиря у Вишгороді, яка через це отримала назву Вишгородської Богородиці.

Окремі мистецтвознавці вважають, що, можливо, ікона не була привезена з Візантії, а була написана у Києві, можливо, преподобним Аліпієм-іконописцем.

У 1169 син Юрія Долгорукого володимиро-суздальський князь Андрій Боголюбський зруйнував частину Вишгороду та, викравши ікону Вишгородської Богородиці, вивіз її спочатку до своєї резиденції в селі Боголюбово, а пізніше - до Володимира-на-Клязьмі, де вона стала головною святинею збудованого цим князем Успенського собору. Відповідно, ікону почали називати "Володимирська". Під час монгольської навали на початку XII століття 1237 року монгольське військо на чолі з ханом Батиєм зруйнувало Володимир, Суздаль, Рязань та низку інших північно-східних міст Києво-руської держави. Під час грабування Володимира було підпалено Успенський собор та викрадено шату чудотворної ікони, а сама вона лише чудом врятована одним зі священників. "Степенная книга" повідомляє про відбудову Успенського собору і поновлення ікони князем Ярославом Всеволодовичем.

Через півтора століття, в 1382, військо хана Золотої орди Тохтамиша вчергове пограбувало Володимир та чудотворний образ Богородиці. Знову було викрадено оздоблену золотом шату. За припущеннями окремих дослідників, одним із художників, який виконував реставрацію ікони на початку XV століття, був Андрій Рубльов, автор знаменитої "Трійці".

Під час нападу Тамерлана (Тимура) за правління в Московії князя Василя I Дмитровича у 1395 ікону було перенесено до Успенського собору Московського Кремля. Те, що військо загарбника несподівано без видимих причин повернуло від Єльця назад, не дійшовши до Москви, було розцінено як заступництво Богородиці, втіленої у чудотворному образі. Відповідно, ікону було оголошено заступницею Москви. На місці "стрітення" (зустрічі) москвичами Вишгородської ікони засновано Стрітенський монастир, від якого походить назва вулиці - Срєтєнка. Проте на вимогу жителів Володимира-на-Клязьмі образ було повернуто до їхнього міста, а в Москві залишився лише спеціально виготовлений список (копія).

Лише в 1480 році ікону остаточно перенесено до Москви, а її заступництвом було пояснено безкровний характер повалення ординського ярма над Московською державою в ході "стояння" на Угрі.

У 1812 році ікона Вишгородсько-Володимирської Божої матері на кілька місяців повернулася до Володимира і Мурома, а потім знову була повернута до Москви, в Успенський собор, де й перебувала до 1918 року, коли була взята для реставрації.

У 1926 році ікону передали до Державного історичного музею, а в 1930 року - до Третьяковської галереї.

З вересня 1999 перебуває в храмі-музеї Святителя Миколая в Толмачах при Третьяковській галереї.

Церковне передання вважає, що ще два чудесні визволення Москви від загарбників відбулися у 1451 році (нашестя ногайського царевича Мазовші) та 1521 року від військ кримського хана Мехмед I Ґерая.

В пам'ять про ці чудеса РПЦ і УПЦ МП відзначає три свята на честь Володимирської ікони:

21 травня (3 червня за новим стилем - визволення від Мехмед I Ґерая)

23 червня (6 липня - визволення від Ахмата)

26 серпня (8 вересня - стрітення ікони в Москві і визволення від Тамерлана)

ПЦУ згідно рішення синоду від 21 серпня 2020 року відзначає свято на честь Вишгородської ікони:

15 квітня (28 квітня за новим стилем) в день пам'яті святого благовірного великого князя Київського Мстислава Володимировича, у святому Хрещенні Федора.

Ікона написана на липовій дошці. Первісний розмір становив 78х55 см. За даними реставраційних робіт 1918 року, її було кілька разів перемальовано. Недоторканими лишилися тільки обличчя св. Марії та маленького Ісуса, частина мафорія (плаща) Богородиці, та окремі фрагменти виконаного золотом тла, час написання яких, за оцінками науковців-реставраторів, належить до кінця XI - початку XII століть.

Іконографічно Вишгородська ікона належить до типу Елеуса (Замилування). Немовля припало щокою до щоки Матері. Відмінною особливістю Вишгородської ікони від інших ікон типу Розчулення полягає в тому, що ліва ніжка Немовляти Христа зігнута таким чином, що видно підошву ступні, "п'яту". Проте, на думку дослідників, таке зображення ніг Немовляти не є первісним, а виникло в ході одного з подальших поновлень чудотворного образу.

Шановані списки з Вишгородської ікони Божої Матері:

Пскова-Печерська "Розчулення" (1524)

Заонікіївська (1588)

Красногорська або Чорногорська (1603)

Оранська (1634)

[Архівовано 13 квітня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2003. - Т. 1 : А - В. - С. 517. - ISBN 966-00-0734-5.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вишгородська ікона Божої Матері - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ви́шгородська іко́на Бо́жої Ма́тері - одна з найдавніших ікон, зафіксована в літописах. Її називають Богородиця Елеуса "Вишгородська" і датують XII століттям. Нині вона називається Володимирською і зараз знаходиться у Третьяковській галереї у Москві. Оповідь про те, як Андрій Боголюбський привласнив цю ікону Божої Матері, є у Радзивіллівському літописі.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Мозаїки Софійського собору — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
найвизначніша пам’ятка монументального мистецтва Київської Русі в Софійському соборі у Києві

# data[].attributes.attachment_link.title
Мініатюра «Родина князя Святослава Ярославовича» з «Ізборника» – 1073 р. :: znohistoryofukraine

# data[].attributes.attachment_link.description
Першою давньоукраїнською книгою енциклопедичного характеру вважається «Ізборник Святослава 1073 року». Це - чудово оформлений рукопис, який відзначається високою якістю пергаменту, ретельним кирилівським письмом та мистецтвом оздоблення різнобарвними заставками, малюнками, ініціалами з використанням фарб і золота. Рукопис містить понад 380 статей…

# data[].attributes.headline
4. Королівство Руське (Галицько-Волинська держава). Монгольська навала

# data[].attributes.subject
4. Королівство Руське (Галицько-Волинська держава). Монгольська навала

# data[].attributes.body
Тест https://zno.osvita.ua/ukraine-history/tag-korolivstvo_ruske_mongolska_navala/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Тим часом у 1238 р. син Романа Данило Галицький захоплює м. Галич та стає правителем Галицько-Волинського князівства (1238-1264).

До того він був з матір'ю у вигнанні в Угорщині. Повернувшись у Галич, він одружився з дочкою тодішнього князя і після його смерті сам зайняв престол.

У 1245 р. відбувається битва під Ярославом і Данило остаточно перемагає боярську опозицію.

Данило Галицький укріпив свою владу у Галицько-Волинському князівстві. Він відновив стосунки з Угорщиною та Польщею, а також зруйновані монголо-татарами міста, звів нові могутні фортеці - Кременець і Холм, що став столицею князівства.

Данило Романович не хотів, щоб міста Галичини й Волині повторили долю Києва. Тому мусив піти на компроміс. У 1245 р. він визнає себе васалом Золотої Орди. Отримує спеціальний дозвіл на правління - ярлик і погоджується на те, що його буде контролювати баскак - спеціальний чиновник хана.

У 1252-1258 рр. князь воює з монголами.

# data[].attributes.attachment_link.title
Лекція 4: Галицько-Волинська держава. Монгольська навала

# data[].attributes.attachment_link.description
Історія про те, як Данило Галицький коронувався, а монголи вторглися на Русь.

# data[].attributes.headline
Т4. Пам'ятки

# data[].attributes.subject
Т4. Пам'ятки

# data[].attributes.body
1) Успенський собор у м.Володимир- 1160р., сучасний вигляд;

2) церква святого Пантелеймона поблизу м. Галич- кінець XII ст.;

3)Холмська ікона Богородиці - ХП ст.;

4)Дорогобузька ікона Богородиці - остання третина XIII ст.

# data[].attributes.body
«ярлик» - грамота, письмовий указ хана Золотої Орди, що надавав право на управління окремими підлеглими їй улусами, територіями, проведення богослужінь.

«баскак»-монгольський воєначальник, урядовець і намісник золотоординського хана. На українських землях з'явилися після падіння Києва (1240 р.).;

# data[].attributes.headline
Т4. Дати та події

# data[].attributes.subject
Т4. Дати та події

# data[].attributes.body
1199 р. - утворення Галицько-Волинської держави;

1223 р .- битва біля р. Калка;

1238-1264 рр. - правління Данила Романовича;

1240 р. - захоплення м. Київ монголами;

1245 р. - битва біля м. Ярослав; поїздка Данила Романовича в Золоту Орду; Об’єднання Галицького та Волинського князівств.

Розбудова ГалицькоВолинської держави (королівства Руського) в 1238- 5 1253 р. - коронування Данила Романовича;

# data[].attributes.headline
Успенський собор у м.Володимир- 1160р.,

# data[].attributes.subject
Успенський собор у м.Володимир- 1160р.,

# data[].attributes.headline
церква святого Пантелеймона поблизу м. Галич- кінець XII ст.

# data[].attributes.subject
церква святого Пантелеймона поблизу м. Галич- кінець XII ст.

# data[].attributes.headline
Холмська ікона

# data[].attributes.subject
Холмська ікона

# data[].attributes.body
Богородиці - ХП ст.

# data[].attributes.headline
Тема 5. Руські удільні князівства у складі іноземних держав
у другій половині XIV - перші половині XVI ст. Кримське ханство

# data[].attributes.subject
Тема 5. Руські удільні князівства у складі іноземних держав
у другій половині XIV - перші половині XVI ст. Кримське ханство

# data[].attributes.headline
Т5 Дати та події

# data[].attributes.subject
Т5 Дати та події

# data[].attributes.body
1. 1362 р. - битва біля р. Сині Води;

2. 1385 р. - укладення Кревської унії;

3. 40-і рр. XV ст. - утворення Кримського ханства;

4. 1478 р. - визнання Кримським ханством васальної залежності від Османської імперії;

5. 1489 р .- перша згадка про українських козаків у писемних джерелах;

6. 1514 р. - битва біля м. Орша;

# data[].attributes.headline
Т5. Персонали: 

# data[].attributes.subject
Т5. Персонали: 

# data[].attributes.body
Ольгерда, Вітовта, Свидригайла, Хаджі-Герея, Костянтина Івановича, Острозького, Юрія Дрогобича;

# data[].attributes.body
«шляхтич» - провідний суспільний привілейований соціальний стан, форма аристократії у Польщі, Литві та Руси-Україні у 14 — 18 століттях.

«магдебурзьке право» - міське право, що виникло в XIII ст. в Німеччині. Воно передбачало звільнення міста від управління, судової та адміністративної влади місцевих феодалів-власників міст і створення міського самоврядування.,

«магістрат» - у XIII—XIX ст. узагальнена назва (за магдебурзьким правом) органів станового міщанського самоврядування і суду в деяких європейських ...

«цех» - «объединение лиц одного сословия») — торгово-ремесленная корпорация, объединявшая мастеров одной или ...,

«Дике поле» - територія великого лугу ,

«козак» - це збірна назва козаків в Україні та в порубіжних державах з кінця XV століття; слово „козак“ на письмі вперше вжито в „Початковій історії монголів“ ;

# data[].attributes.headline
Т5 Історично-культурні пам’ятки: 

# data[].attributes.subject
Т5 Історично-культурні пам’ятки: 

# data[].attributes.body
1. Вірменський собор у м. Львів - 1363 р.;

2. костел святого Варфоломія в м.Дрогобич - 1392 р. - XV ст.;

3. верхній замок у м. Луцьк - друга половина XIV ст.- XV ст.;

4. Кам’янець-Подільська фортеця- XIV- XVI ст.;

5. Хотинська фортецяХНІ- XVI ст.; Покровська церква-фортеця в с. Сутківці — 1476 р.; замок Паланок (Мукачівський замок)- XIV- XVII ст.;

6. Генуезька фортеця в м. Судак- ХІУ-ХУ ст.;

7. Бахчисарайський історично-культурний заповідник - XVI—XVIII ст.;

8. ікона святого Юрія Змієборця із с. Станиля поблизу м. Дрогобич; ікона Богородиці з пророками з церкви у с. Підгородці; церква Зішестя Святого Духа в с. Потелич - 1502 р.;

9. ікона Олексія Г орошковича «Успіння Богородиці» - 1547 р.

# data[].attributes.headline
Т6 Українські землі у складі Речі Посполитої в другій половині XVI ст

# data[].attributes.subject
Т6 Українські землі у складі Речі Посполитої в другій половині XVI ст

# data[].attributes.body
Люблінська унія та її вплив на українські землі. Зміни в соціальній структурі українського суспільства. Виникнення Запорозької Січі. Повстання 1590-х рр. Братський рух. Утворення УГКЦ. Культура й духовність.

# data[].attributes.headline
Т6 дати подій: 

# data[].attributes.subject
Т6 дати подій: 

# data[].attributes.body
1. 1556-1561 рр. - створення Пересопницького Євангелія;

2. 1556 р .- заснування князем Дмитром Вишневецьким на о. Мала Хортиця першої - відомої Січі;

3. 1569 р .- Люблінеька унія: утворення Речі Посполйтої;

4. 1586 р .- утворення першої братської (слов'яно-греко-латинської) школи у м. Львів;

5. 1596 р. - Берестейська церковна унія: утворення Української греко-католицької церкви (УГКЦ);

# data[].attributes.headline
Т6 персоналії: 

# data[].attributes.subject
Т6 персоналії: 

# data[].attributes.body
Василя-Костянтина Костянтиновича Острозького.

Дмитра Вишневецького,

Криштофа Косинського,

Северина Наливайка,

Івана Федоровича,

Герасима Смотрицького,

Іпатія Потія,

Мелетія Смотрицького;

# data[].attributes.body
«воєводство», «низове козацтво», «реєстрове козацтво», «городове козацтво», «Запорозька Січ», «старшина», «кошовий отаман», «гетьман», «клейноди», «Українська греко-католицька церква», «братство», «полемічна література»

# data[].attributes.headline
Т6 Пам'ятники

# data[].attributes.subject
Т6 Пам'ятники

# data[].attributes.body
мініатюри Пересопницького Євангелія- 1556-1561 рр.;

# data[].attributes.headline
Т6 Пам'ятники

# data[].attributes.subject
Т6 Пам'ятники

# data[].attributes.body
Острозький замок: Кругла (Нова) вежа - кінець XVI ст.;

# data[].attributes.headline
Т6 Пам'ятники

# data[].attributes.subject
Т6 Пам'ятники

# data[].attributes.body
ансамбль площі Ринок у м. Львів: «Апостола» -1574 р.

# data[].attributes.headline
т6 Пам'ятники

# data[].attributes.subject
т6 Пам'ятники

# data[].attributes.body
Чорна Кам’яниця - кінець XVI ст., будинок Корнякта- 1580 р.;

# data[].attributes.headline
т6 пам'ятники

# data[].attributes.subject
т6 пам'ятники

# data[].attributes.body
Чорна Кам’яниця - кінець XVI ст., будинок Корнякта- 1580 р.;

# data[].attributes.headline
7. Українські землі у складі Речі Посполитої в першій половині XVII ст.

# data[].attributes.subject
7. Українські землі у складі Речі Посполитої в першій половині XVII ст.

# data[].attributes.body
Зміни в соціальноекономічному житті. Морські походи козаків. Участь українського козацтва у війнах Речі Посполитої проти Московського царства та Османської імперії. Козацькі повстання 1620-1630-хрр. «Ординація Війська Запорозького...». Культура. Відновлення вищої православної церковної ієрархії 1620 р. Духовність.

# data[].attributes.body
1. 1618 р. - похід козаків під проводом гетьмана Петра Конашевича Сагайдачного на м. Москва;

2. 1621 р. - Хотинська битва;

3. 1625 р. - Куруківська угода;

4. 1632 р. - «Пункти для заспокоєння руського народу», утворення Київської колегії;

5. 1637-1638 рр. - повстання під проводом Павла Павлюка, Якова Острянина, Дмитра Гуні;

# data[].attributes.headline
8 Національно-визвольна війна під проводом Б. Хмельницького середини XVII ст.

# data[].attributes.subject
8 Національно-визвольна війна під проводом Б. Хмельницького середини XVII ст.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Багато могутніх українських магнатів покатоличилися і ополячилися.У цій війні вони опинилися по той бік барикад і захищали устої Речі Посполитої. Отже, нащадки руських князів поступилися місцем борців за самостійність українських земель тим, чия політична ідея гартувалася в походах, війнах і степах - козацтву.

У 1647 році чигиринський підстароста Даніель Чаплинський напав на хутір Суботів Богдана Хмельницького. Пограбував його, а малого сина Хмельницького забив до смерті. Це стало приводом початку війни.

Хмельницький разом зі своїми синами і невеликим загоном втік на Січ, де переманив на свій бік козаків і розпочав повстання.

# data[].attributes.attachment_link.title
Лекція 8: Національно-визвольна війна під проводом Б. Хмельницького середини XVII ст.

# data[].attributes.attachment_link.description
Історія про початок війни за незалежність, битви, угоди та перемир'я.

# data[].attributes.headline
9.
ІСТОРІЯ УКРАЇНИ В ІСТОРІЯХ: ЛЕКЦІЯ 9
Українські землі наприкінці 50-их у 80-ті рр. XVII ст.

# data[].attributes.subject
9.
ІСТОРІЯ УКРАЇНИ В ІСТОРІЯХ: ЛЕКЦІЯ 9
Українські землі наприкінці 50-их у 80-ті рр. XVII ст.

# data[].attributes.body
1) Іван Виговський і Гадяцький договір з Річчю Посполитою

2) Два береги

3) Дорошенко

4) Мазепа

# data[].attributes.attachment_link.title
Лекція 9: Українські землі наприкінці 50-их у 80-ті рр. XVII ст.

# data[].attributes.attachment_link.description
Історія про роздробленість, війни та гетьманів, що надто часто змінювалися.

# data[].attributes.headline
10.Українські землі наприкінці XVII - у першій половині XVIII століття.

# data[].attributes.subject
10.Українські землі наприкінці XVII - у першій половині XVIII століття.

# data[].attributes.body
Мазепа

Пелип Орлик

Скоропадський

Феофан Прокопович

# data[].attributes.headline
ПРОГРАМА НМТ 

# data[].attributes.subject
ПРОГРАМА НМТ 

# data[].attributes.body
Програма

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
історія україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
програма зно

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зовнішнього незалежного оцінювання

# data[].attributes.attachment_link.title
Програма ЗНО з історії України 2024 року

# data[].attributes.attachment_link.description
Чинна програма зовнішнього незалежного оцінювання (ЗНО), затверджена наказом Міністерства освіти і науки № 696 від 26 червня 2018 року