# data[].attributes.attachment_caption
Senā Grieķija (laiks no olimpiskām spēlēm 776. g.p.m.ē. līdz Aleksandra Lielā nāvei 323. gadā p.m.ē.)

# data[].attributes.body
Senā Grieķija bija viena no nozīmīgākajām civilizācijām pasaules vēsturē, kur sabiedrība, cilvēks, valsts un reliģija veidoja cieši saistītu struktūru. Grieķijas sabiedrībā cilvēks bija centrā, un to raksturoja hierarhija, valsts organizācija un reliģiskā dzīve, kas balstījās uz politeismu.

Sabiedrības raksturojums:

Senajā Grieķijā sabiedrība bija sadalīta pilsoņos, brīvajos cilvēkos un vergos. Pilsoņiem bija tiesības piedalīties valdības darbā, bet pārējiem tādas tiesības nebija. Grieķu sabiedrībā cilvēks bija pamats, un ideāls bija harmoniski attīstīts indivīds, kas ieguldījās izglītībā, ētikā un sabiedriskajā dzīvē. Grieķi dzīvoja politeismā, ticot daudziem dieviem, piemēram, Zevam, Atēnai un Apolonam, kuri pārstāvēja dabas spēkus un cilvēku dzīves aspektus.

Intelektuālie sasniegumi -

Senās Grieķijas intelektuālie sasniegumi ietver filozofiju, zinātni, matemātiku un mākslu. Filozofi kā Sokrats, Platons un Aristotelis ietekmēja domāšanu par ētiku un valsti. Matemātiķi Pitagors un Eiklīds radīja ģeometrijas principus, bet Arhimēds atklāja svarīgus fizikas likumus. Grieķi attīstīja astronomiju, piedāvājot novatoriskas teorijas. Mākslā radīja klasisko arhitektūru, ideālas proporcijas tēlniecībā un izveidoja teātri ar traģēdijām un komēdijām.

Mākslas jomas:

Arhitektūra: Grieķu arhitektūra raksturojās ar harmoniju un proporciju līdzsvaru, ko atspoguļo trīs klasiskie orderi: doriskais stils (piem., Partenons), joniskais stils (piem., Efezas Artemīdas templis) un korintiskais stils (piem., Zeva templis Olimpijā).

Tēlniecība: Tēlniecība attīstījās no statiskām arhaiskām figūrām līdz klasiskajām ideālajām proporcijām un dabiskām pozām (piem., "Diskobols"), un hellēniskajam stilam, kas pievērsās dinamiskām kompozīcijām (piem., Laokoona grupa).

Glezniecība un grafika: Grieķu glezniecība izcēlās ar keramikas stiliem, piemēram, melnsfigūru un sarkansfigūru, kā arī sienu gleznojumiem, kas attēloja mitoloģiju un ikdienas dzīvi.

Teātris: Grieķu teātris iekļāva traģēdijas un komēdijas, pētot cilvēka likteni un sabiedrību, un notika amfiteātros ar koriem, maskām un mūziku.

# data[].attributes.attachment_caption
Senā Roma (no 10. gs p.m.ē. kā maza lauksaimnieku kopiena līdz impērijai, kas pastāvēja 12 gadsimtus) 

# data[].attributes.body
Senā Roma bija viena no pasaules vēsturē nozīmīgākajām civilizācijām, kur sabiedrība, cilvēks, valsts un reliģija veidoja cieši saistītu struktūru. Romiešu sabiedrībā valsts bija centrā, un tās organizācija balstījās uz hierarhiju, pilsoniskajām tiesībām un sabiedrisko dzīvi, kas tika organizēta ap valsts un reliģijas vajadzībām.

Sabiedrības raksturojums:
Senajā Romā sabiedrība bija sadalīta trīs galvenajās grupās: patriciešos, plebejos un vergos. Patricieši bija augstākā sabiedrības klase, kam bija tiesības piedalīties valdības darbā, bet plebejiem bija ierobežotas tiesības. Vēlāk plebejiem tika piešķirtas vairāk tiesības, un pilsoņi kļuva aktīvākie valsts dzīvē. Romieši dzīvoja politeismā, ticot daudziem dieviem un dievietēm, piemēram, Jupiteram, Marsam un Venērai, kuri pārstāvēja dažādus dabas un cilvēku dzīves aspektus.

Intelektuālie sasniegumi:
Senās Romas intelektuālie sasniegumi ietver plašu ieguldījumu filozofijā, tiesībās, inženierzinātnē un literatūrā. Romiešu filozofija tika ietekmēta no grieķu skolām, bet viņi izveidoja savas tiesību sistēmas pamatus, kas kļuva par rietumu tiesību tradīciju. Romieši attīstīja inženierzinātnes, veidojot akveduktus, ceļus un būves, kas ilga gadsimtiem. Literatūrā Romā izcēlās autori kā Vergīlijs, Horācija un Ovidijs, kuru darbi atspoguļoja vēsturi, dzeju un mitoloģiju.

Mākslas jomas:
Arhitektūra: Romiešu arhitektūra bija praktiska un funkcionāla, ar lielu uzmanību pievēršot inženierzinātnei. Romieši izveidoja ievērojamas struktūras, piemēram, Kolizeju un Panteonu, izmantojot arkas un kupolus.
Tēlniecība: Romieši iemantoja prasmes no grieķiem, taču bieži pievērsa uzmanību realitātei un portretiem, attēlojot pazīstamas personas un vēsturiskus notikumus.
Glezniecība un mozaīkas: Romieši izcēlās ar sienu gleznojumiem un mozaīkām, kas bieži attēloja ikdienas dzīvi, mitoloģiju un reliģiskus motīvus.
Teātris: Romiešu teātris balstījās uz grieķu tradīcijām, taču vairāk orientējās uz izklaidi, iekļaujot komēdijas, traģēdijas un šovus ar gladiatoru cīņām un citām izklaidēm, kas notika amfiteātros.

# data[].attributes.attachment_caption
Viduslaiki (laiks Eiropas vēsturē no 5. līdz 15. gadsimtam m.ē)

# data[].attributes.body
Viduslaiku Eiropas kultūra bija sarežģīta un daudzveidīga, un tās attīstību ietekmēja kristietība, feodālisms un sociālā struktūra. Sabiedrība, reliģija un valsts bija cieši saistīti, un viduslaiku Eiropa piedzīvoja gan garīgās, gan intelektuālās pārmaiņas, kas ietekmēja kultūras attīstību.

Sabiedrības raksturojums:
Viduslaiku sabiedrība bija sadalīta trīs galvenajās kārtās: feodālajiem valdniekiem, garīdzniekiem un zemniekiem. Augstāko kārtu pārstāvēja ķēniši, hercogi un baroni, kuri valdīja pār zemēm un turēja politisko varu. Garīdznieki, īpaši priesteri un mūki, bija reliģiskās varas pārstāvji un spēlēja lielu lomu sabiedriskajā dzīvē. Zemnieki, kas veidoja lielāko sabiedrības daļu, bija saistīti ar zemi un dzīvoja feodālajā atkarībā no augstākajām kārtām. Viduslaiku sabiedrībā valdīja spēcīga kristīgā ticība, un katoļu baznīca bija dominējošā reliģiskā iestāde, kas ietekmēja gan sabiedriskās, gan politiskās dzīves aspektus.

Intelektuālie sasniegumi:
Viduslaiku Eiropā intelektuālās aktivitātes bija saistītas ar reliģisko mācību un baznīcas ietekmi. Tomēr tika saglabāta arī klasiskā mantojuma ietekme, ko sniedza romiešu un grieķu filozofija. Filozofija un teoloģija attīstījās, izmantojot Aristoteļa darbus, un Toms Akviniešu bija viens no galvenajiem viduslaiku domātājiem. Zinātne un izglītība bija cieši saistītas ar klosteriem un universitātēm. Lielākās zinātniskās sasniegumi bija saistīti ar astronomiju, medicīnu un matemātiku, bet intelektuālie sasniegumi tika ierobežoti ar baznīcas doktrīnām.

Mākslas jomas:
Arhitektūra: Viduslaiku arhitektūra attīstījās no romānikas uz gotikas stilu, ar izcilām baznīcām, katedrālēm un klosteriem. Gotiskās katedrāles, piemēram, Notre-Dame de Paris, bija izslavētas ar augstām un izsmalcinātām velvēm, stiklotiem logiem un torņiem.
Tēlniecība: Tēlniecībā dominēja reliģiskas tēmas, un skulptūras tika izmantotas katedrāļu fasādēs, attēlojot Svētos un Bībeles ainas.
Glezniecība un mozaīkas: Glezniecība bija dominējošā viduslaiku mākslas forma, koncentrējoties uz reliģiskajām ainām. Ikonas un freskas tika izmantotas baznīcās un klosteros.
Teātris: Teātris viduslaikos galvenokārt bija reliģiskas izklaides forma, piemēram, misterijas un moralitātes lugas, kas tika izpildītas baznīcās vai tirgus laukumos.

# data[].attributes.attachment_caption
Bizantijas kultūra (no 1453.gada, kad Konstantinapoli ieņem Osmāņu karaspēks)

# data[].attributes.body
Bizantijas kultūra bija cieši saistīta ar kristietību, apvienojot senās romiešu tradīcijas ar jauniem kristīgajiem elementiem. Bizantija kļuva par kristietības centru, un tās kultūra atstāja lielu ietekmi uz viduslaiku Eiropu un Tuvo Austrumu reģionu.

Sabiedrības raksturojums:
Bizantijas sabiedrība bija organizēta ap imperatoru un baznīcu, kas bija galvenie politiskie un reliģiskie spēki. Tā bija hierarhiska, ar imperatoru un augstajiem garīdzniekiem pie varas, kam sekoja pilsoņi un zemnieki. Sabiedrība bija cieši saistīta ar kristietību, un baznīca spēlēja izšķirošu lomu politiskajā un ikdienas dzīvē. Ticība bija neatņemama cilvēka identitātes sastāvdaļa, un iedzīvotāji ticēja kristīgajam Dievam, ievērojot ortodoksālo kristietību.

Intelektuālie sasniegumi:
Bizantijas intelektuālie sasniegumi bija cieši saistīti ar teoloģiju, filozofiju un zinātni. Bizantija saglabāja un pārstrādāja senās Grieķijas un Romas filozofijas mantojumu, attīstot kristīgo teoloģiju, un bizantiešu teologi kā Jānis Damaskīns ietekmēja viduslaiku filozofiju. Zinātnē bizantieši saglabāja romiešu un grieķu zināšanas, īpaši matemātikā, medicīnā un astronomijā, taču zinātne bieži bija ierobežota ar reliģiskajām dogmām. Mākslā bizantieši izveidoja raksturīgu stilistiku, kas ietvēra mozaīkas un ikonas, kas kalpoja reliģiskajām funkcijām, attēlojot svētos un dievišķos tēlus.

Mākslas jomas:
Arhitektūra: Bizantijas arhitektūra bija izteikti reliģiska, īpaši baznīcu celtniecībā. Galvenais sasniegums bija kupolu struktūras, piemēram, Hagia Sophia Konstantinopolē, kas izcēlās ar mozaīkām, attēlojošām svētos un Bībeles ainas.

Tēlniecība: Bizantijas tēlniecība koncentrējās uz reliģiskajiem tēliem, īpaši ikonām un svēto attēliem, kas tika izmantoti baznīcās un lūgšanās.

Glezniecība un mozaīkas: Mozaīkas un freskas bija pazīstamas ar spilgtām krāsām un reliģiskajiem motīviem, attēlojot Kristus, Madonu un svētos.

Teātris: Bizantijas teātris bija mazāk izplatīts, jo reliģija dominēja kultūrā, bet dažas drāmas tika veidotas baznīcās un klosteros, attēlojot reliģiskus notikumus.

# data[].attributes.attachment_caption
Laika posms un vērtību sistēmas maiņu ap 14. gadsimtu, kas sākas Itālijā un pārējā Eiropā.

# data[].attributes.body
Renesanses laikmets, sākot no 14. gadsimta Itālijā, bija kultūras un intelektuālās revolūcijas periods, kas atdzīvināja senās Grieķijas un Romas idejas. Cilvēks kļuva par kultūras attīstības centru, un humanisms uzsvēra cilvēka saprātu un izglītību.

Sabiedrības raksturojums:
Renesanses sabiedrība uzsvēra cilvēka potenciālu un cieņu, piedāvājot jaunus uzskatus par individualitāti, zināšanām un pasaules izpēti. Sabiedrība bija daudzveidīgāka nekā viduslaikos, un to veicināja jaunā ekonomiskā kārtība, kur tirgotāji, amatnieki un mecenāti spēlēja nozīmīgu lomu kultūras un zinātnes attīstībā. Renesanses ideāli izcēla cilvēka piedalīšanos politiskajās un kultūras norisēs, samazinot reliģijas ietekmi un veltot lielu uzmanību mākslai, izglītībai un cilvēka labklājībai.

Intelektuālie sasniegumi:
Renesanses intelektuālie sasniegumi bija cieši saistīti ar humanismu, kas uzsvēra cilvēka racionalitāti, izglītību un indivīda vērtību. Humanisti, piemēram, Petrarka un Erasmus, atgriezās pie antīko tekstu studijām, pētījot senās Grieķijas un Romas kultūru. Humanisms ietekmēja filozofiju un zinātni, veicinot jaunas pieejas cilvēka dabai un pasaulei. Renesansē tika izstrādātas jaunas zinātniskās metodes, un zinātnieki kā Koperņiks un Galileo Guva lielu ietekmi, piedāvājot jaunas idejas par cilvēka vietu pasaulē un atgriešanos pie senajiem grieķu un romiešu zināšanu un tekstiem.

Mākslas jomas:

Arhitektūra: Renesanses arhitektūra atgriezās pie romiešu un grieķu kanoniem, uzsverot simetriju, kolonnas un kupolus. Būtiskākie arhitekti, kā Filippo Brunelleschi un Andrea Palladio, izstrādāja jaunus būvniecības tehnoloģiju risinājumus, piemēram, Florences katedrāles kupolu un Palladio villu dizainus.

Tēlniecība: Renesanses tēlniecība pievērsās cilvēka ķermeņa proporciju un emociju atveidošanai. Svarīgi darbi, kā Mikelandželo "Dāvids" un Donatello "Svētā Georgija", parādīja reālistisku cilvēka ķermeņa attēlojumu un ideālas proporcijas.

Glezniecība: Renesanses glezniecībā mākslinieki koncentrējās uz perspektīvas izmantošanu, gaismas un ēnas efektiem un cilvēka anatomiju. Lieli mākslinieki, piemēram, Leonardo da Vinci, Rafaels un Mikelandželo, radīja darbus kā "Pēdējā vakarēdiena" un "Mona Liza", attēlojot cilvēka dzīvi, reliģiju un dabas skaistumu.

Teātris: Renesanses teātris atdzima, atgriežoties pie antīkiem drāmas žanriem, uzsverot cilvēka emocijas un sabiedrības jautājumus. Izcili dramaturgi kā Viljams Šekspīrs un Kristofers Marlow radīja jaunas teātra formas, atspoguļojot cilvēka attiecības, emocijas un varas struktūras.

# data[].attributes.body
Absolūtisms 17. un 18. gadsimtā bija valsts pārvaldes forma, kurā visa vara bija koncentrēta monarha rokās. Karaļi, piemēram, Luijs XIV Francijā, valdīja ar pārliecību, ka viņu vara ir dievišķa. Viņi centās stiprināt savu autoritāti, ierobežojot aristokrātijas un parlamentu ietekmi. Šāda valdīšana balstījās uz ideju par kārtību, stabilitāti un centrāli kontrolētu varu.

Sabiedrības raksturojums

Sabiedrība absolūtisma laikā bija stingri sadalīta kārtās. Augstākajās atradās monarhs un muižniecība, kam bija dažādas privilēģijas. Garīdzniecība arī saglabāja ievērojamu ietekmi, lai gan tās vara pamazām mazinājās. Zemākajās kārtās bija zemnieki, pilsētnieki un strādnieki – tie veidoja lielāko sabiedrības daļu un maksāja galvenos nodokļus. Valsts kontrolēja gan sabiedrisko kārtību, gan ekonomiku, bieži veicinot merkantilismu, lai stiprinātu valsts bagātību.

Intelektuālie sasniegumi

Absolūtisma laikmetā attīstījās gan zinātne, gan filozofija. Zinātniskās revolūcijas laikā parādījās domātāji kā Galilejs, Dekarts un Ņūtons, kuri lika pamatus mūsdienu dabaszinātnēm, tostarp fizikā un astronomijā. 18. gadsimtā sākās apgaismība – intelektuāla kustība, kas uzsvēra prāta nozīmi, cilvēka tiesības un varas dalīšanu. Filozofi kā Voltērs, Monteskjē un Ruso ietekmēja sabiedrības domāšanu un vēlāk arī politiskās pārmaiņas Eiropā.

Mākslas jomas

Mākslā dominēja baroka un vēlāk arī rokoko stils. Baroks bija grezns, monumentāls un bieži tika izmantots, lai izceltu monarhu varenību, kā to var redzēt Versaļas pilī Francijā. 18. gadsimta vidū ienāca rokoko stils – vieglāks, dekoratīvāks un rotaļīgāks. Mūzikā uzplauka baroka laikmeta komponistu darbi – tādi kā Johans Sebastians Bahs, Georgs Frīdrihs Hendeļs un Antonio Vivaldi –, kuru kompozīcijas kļuva par šī laikmeta mākslinieciskajām virsotnēm.

# data[].attributes.body
Apgaismība bija intelektuāla kustība, kas attīstījās Eiropā 17. gadsimta beigās un īpaši uzplauka 18. gadsimtā. Tās pamatā bija pārliecība, ka cilvēks ar saprātu, zināšanām un izglītību var uzlabot sabiedrību un valdību. Apgaismotāji iestājās pret tumsonību, absolutismu un baznīcas pārmērīgo ietekmi, aizstāvot brīvību, taisnīgumu un cilvēktiesības.

Sabiedrības raksturojums

Apgaismības laikmetā sabiedrībā arvien vairāk sāka apšaubīt tradicionālās varas autoritāti – gan monarhu, gan baznīcas. Cilvēki sāka pievērsties zinātniskai domāšanai, kritiskai analīzei un idejai par to, ka valsts vara jābalsta uz likumu un saprātu, nevis mantojumu vai dievišķu tiesību. Sabiedrībā sāka veidoties idejas par vienlīdzību un cilvēka brīvību, kas vēlāk ietekmēja revolūcijas un demokrātijas attīstību.

Intelektuālie sasniegumi

Apgaismības domātāji jeb filozofi – piemēram, Voltērs, Monteskjē, Ruso, Didero un Loks – attīstīja jaunas idejas par valsts pārvaldi, tiesībām un izglītību. Viņi iestājās par vārda brīvību, reliģisko iecietību, varas dalīšanu un taisnīgu sabiedrisko līgumu starp valdību un tautu. Šo ideju ietekmē vēlāk izveidojās demokrātiskas sabiedrības un konstitūcijas, īpaši ASV un Francijas revolūcijās.

Mākslas jomas

Apgaismības laikā mākslā kļuva nozīmīga racionalitāte, klasiskās vērtības un attēlojums, kas balstījās uz saprāta un harmonijas principiem. Arhitektūrā un vizuālajā mākslā dominēja klasicisms, kas iedvesmojās no Senās Grieķijas un Romas. Literatūrā uzplauka esejas, filozofiski romāni un satīras – īpaši Voltēra un Ruso darbos. Mūzikā attīstījās klasicisma stils, ar komponistiem kā Volfgangs Amadejs Mocarts un Jozefs Haidns, kuru darbi bija strukturēti, līdzsvaroti un intelektuāli bagāti.