# data[].attributes.body
Amèrica del nord:

Tortura: A Amèrica del nord la tortura és “il·legal”, però a Estats Units hi ha pena de mort, que no és considerada una tortura, ja que la mort és a l'instant.

Igualtat de gènere:  Les dones poden tenir les mateixes feines que els homes. Les dones han pogut votar als Estats Units des del 1920. Les dones poden tenir el paper de funcionaris electes i poden ser propietàries de propietats. També poden servir a l'exèrcit.

# data[].attributes.body
Estats Units:
Tortura:

A Estats Units hi ha tortura a les fronteres per part dels policies Estatunidencs, també està permesa la pena de mort.

Igualtat de gènere:

Encara que les dones poden estar a l’exercit, poden votar des de 1920 i poden tenir les mateixes feines, hi ha desigualtats, ja que molts cops cobren menys per fer la mateixa feina i moltes coses més.

# data[].attributes.body
Tortura: No és legal, però està molt estesa i és practicada en menor quantitat per policies i petites poblacions, també hi ha petites tribus que practiquen el canibalisme i la tortura, a part de l'esclavitud que era molt comú en l'època del colonialisme.

Igualtat de gènere: En general, el progrés cap a la igualtat de gènere s’ha estancat en els últims quatre anys. Al ritme actual de progrés, a Àfrica li prendria més de 140 anys aconseguir la paritat de gènere. Alguns països africans han progressat enormement cap a la paritat de gènere en algunes àrees, la desigualtat de gènere continua sent alta en tot el continent. Les dones representen més del 50 % de la població combinada d’Àfrica, però en 2018 van generar només el 33 % del PIB col·lectiu del continent. Això reforça i alimenta la desigualtat i compromet la salut econòmica a llarg termini d’Àfrica.

# data[].attributes.body
Àsia:

Tortura: Va haver-hi avenços limitats i diferents lleis a diferents països que la prohibien. En canvi, a altres països hi ha lleis que permeten torturar a persones detingudes.

Llibertat i igualtat: Sense arribar a fer una classificació, pot ser que els drets més atacats siguin la llibertat d’expressió, de creença, de reunió i associació pacífiques. Desafortunadament, no són els únics. Els governs, de manera injusta, instrumentalitzen discursos de l’odi per a fer callar les veus que discrepen. L’objectiu d’aquesta repressió és la població en general i, especialment, determinades minories, que són demonitzades, considerades deslleials i a les quals es responsabilitza de tots els mals.

# data[].attributes.attachment_link.title
Los derechos humanos en Asia y Oceanía: la situación en 2022

# data[].attributes.attachment_link.description
Consulta la situación de los derechos humanos en Asia y Oceanía y los cambios que se han producido en la región a lo largo de 2022.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La importància de l'Àsia a escala global és innegable. L'auge de la Xina com a actor global ha provocat un augment de la competitivitat no només amb els EUA, sinó també amb l'Índia i la resta de les potències regionals. Entre les característiques que destaquen la contemporaneïtat asiàtica, hi ha l'exacerbació dels conflictes regionals, la competició entre països o el nacionalisme excloent. En l'àrea dels drets humans (DH), el segle XXI està marcant una època especialment infausta. La principal tendència és la criminalització dels seus defensors, la qual cosa augmenta la tensió entre la societat civil i els estats.

1. Introducció

Sense arribar a fer una classificació, pot ser que els drets més atacats siguin la llibertat d'expressió, de creença, de reunió i associació pacífiques. Desafortunadament, no són els únics. Els governs, de manera injusta, instrumentalitzen discursos de l'odi per a fer callar les veus que discrepen. L'objectiu d'aquesta repressió és la població en general i, especialment, determinades minories, que són demonitzades, considerades deslleials i a les quals es responsabilitza de tots els mals.

Malgrat els riscos, les protestes multitudinàries han marcat aquesta segona dècada del segle. Durant els últims anys, aquesta expressió de desacord polític en l'esfera pública ha estat especialment atacada. El perill de ser detingut il·legalment, torturat sota custòdia, desaparegut, i en casos extrems, assassinat per participar en una manifestació o publicar crítiques contra el govern, ha coartat la llibertat. Aquesta criminalització de la protesta s'ha atacat en el pla narratiu i gestionat via judicial. Els governants han recorregut a diferents mitjans (discursos, premsa, xarxes socials), redefinint el ciutadà lleial davant del "traïdor" i "antinacional" (el Pakistan, l'Índia) o "rebel" (Indonèsia). Gràcies a la reinterpretació de la legislació vigent, aquesta discrepància es jutja en diversos països via penal (Indonèsia, Malàisia, el Pakistan), a través de càrrecs de sedició (la Xina, el Pakistan) o difamació (Myanmar), o usant lleis antiterroristes (Filipines).

Finalment, els DH s'usen com a eina política. La seva instrumentalització genera una atmosfera hostil que perjudica la funcionalitat dels pocs organismes regionals de cooperació. Els crims comesos contra diversos col·lectius s'argumenten sobre la base de les injustícies contra uns altres, mentre que es manté silenci respecte als crims perpetrats per governs aliats. Tradicionalment, els "valors asiàtics" s'usaven com a fet diferencial per a relativitzar la universalitat dels drets humans. La tendència actual és considerar-los com a assumpte nacional i subordinar-los a altres prioritats, com el creixement econòmic. La principal crítica que fa bona part dels països asiàtics és la selectivitat i la politització d'organismes internacionals.

2. Principals drets i col·lectius afectats

2.1. Panorama institucional

L'Agència de l'ONU per als Refugiats (ACNUR) té representació a les cinc subdivisions regionals asiàtiques: Àsia Central, Oriental i Pacífic, Sud-oriental, Meridional i Sud-occidental. Així mateix, l'Oficina de Coordinació d'Assumptes Humanitaris (OCHA) compta amb oficines a Bangladesh, Filipines, Indonèsia, el Japó, Myanmar, Nepal, Papua Nova Guinea i Sri Lanka, més les dues oficines regionals a Fiji i Tailàndia.

2.2. Nivell de cooperació regional

Respecte al multilateralisme i la cooperació, hi ha elements en els quals els interessos conflueixen, com el comerç i la seguretat. Els drets humans, en canvi, són un element divisori. En general, Àsia és un veïnat en el qual cada país considera difícil fiar-se de l'altre i on bona part dels conflictes enfronten estats que comparteixen fronteres. Sense confiança, les organitzacions regionals, tot i ser un avanç, acaben sent disfuncionals.

Un exemple n'és l'Associació de Nacions del Sud-est Asiàtic (ASEAN) composta per Brunei, Cambodja, Filipines, Indonèsia, Laos, Malàisia, Myanmar, Singapur, Tailàndia i Vietnam. La Declaració de Phnom Penh sobre l'adopció de la Declaració de Drets Humans d'ASEAN (AHRD, 2012) va establir les bases de la cooperació en aquesta matèria. En aquesta declaració, els països signants es van comprometre a respectar els DH, així com a millorar la situació de les dones i implementar la declaració d'eliminació de la violència contra la dona. No obstant això, l'AHRD no és funcional. Els principis fonamentals de l'ASEAN de respecte per la sobirania i la no intervenció en els assumptes interns dels altres estats prevalen sobre els DH. Un altre factor comú a aquests països és la preferència al fet que sigui l'estat el que gestioni els drets, en lloc de permetre que les comissions nacionals siguin més independents o que la societat civil hi participi.

Una altra associació regional és la que reuneix els països d'Àsia Meridional, SAARC (South Asian Association for Regional Cooperation). Encara que els seus estats membres s'han reunit periòdicament, el que predomina és la desconfiança. L'associació està caracteritzada per l'hegemonia regional de l'Índia i el seu enfrontament amb el Pakistan. Les àrees de cooperació acaben supeditades a aquesta dinàmica tòxica que perjudica els països més petits (Bangladesh, Bhutan, Maldives, Nepal i Sri Lanka), que tendeixen a patir l'efecte d'arrossegament indi. El nivell de cooperació és considerablement inferior al de l'ASEAN. La cooperació en matèria comercial o de seguretat és difícil i falta un organisme adherit de drets humans. Només al sud de l'Àsia es concentren tres dels conflictes més prolongats de l'escenari global: la guerra a l'Afganistan, el conflicte del Caixmir i la crisi de refugiats rohingyes.

Al sud de l'Àsia es concentren tres dels conflictes més prolongats de l'escenari global: la guerra a l'Afganistan, el conflicte del Caixmir i la crisi de refugiats rohingyes

2.3. Instruments jurídics que afecten la població en general

La falta de confiança d'alguns governs en la seva població fa que restringeixin la participació ciutadana. Per a limitar l'espai públic, la legislació vigent sol estar redactada amb llenguatge ambigu. Els governs introdueixen elements vagament definits com a "interès públic" o "mal a la moralitat pública" per a poder aplicar-la arbitràriament. Pocs països escapen a aquesta tendència:

Llei de Seguretat Digital; Llei de Comunicació i Informació (Bangladesh)

Llei de Seguretat Nacional (Xina)

Llei de Delictes Informàtics (Filipines)

Llei de Dret a la Informació; Llei de Seguretat Pública (Índia)

Llei sobre Informació i Transaccions Electròniques (Indonèsia)

Llei de Premsa i Publicacions (Malàisia)

Llei de Telecomunicacions; Llei de Secrets Oficials (Myanmar)

Llei de Transaccions Electròniques (Nepal)

Llei de Prevenció de Delictes Electrònics (Pakistan)

Llei de Protecció contra les Notícies Falses i la Manipulació (Singapur)

Llei de Ciberseguretat (Vietnam)

Com a potència global, la Xina està introduint canvis normatius en l'esfera internacional i utilitza el seu poder econòmic per a aconseguir adeptes. La nova Llei de Seguretat Nacional no només té vigència sobre ciutadans en territori nacional, sinó que pot aplicar-se extraterritorialment. Qualsevol ciutadà xinès a l'estranger que critiqui o desaprovi públicament la política governamental, sigui acadèmic, estudiant, periodista o artista, pot acabar condemnat d'acord amb aquesta llei.

2.4. Atacs a col·lectius minoritaris: principals grups afectats

La violació de drets humans a l'Àsia afecta un conjunt ampli de col·lectius, fonamentalment: minories religioses i ètniques i col·lectius indígenes; dones i infants; persones LGTBI; activistes dels DH, periodistes i acadèmics. Sense ignorar l'opressió a la qual són sotmesos altres col·lectius, és necessari destacar alguns grups que han sofert especial persecució en els últims anys.

El Pakistan és un cas excepcional. El grau de susceptibilitat a considerar com a blasfem qualsevol comentari (especialment si ve d'un cristià o un ahmadia) voreja el paroxisme. El parany és que el delicte no pot ser repetit, ni tan sols davant el tribunal que jutja la blasfèmia. L'única prova que una persona ha comès aquest crim és la mera acusació. Però el més destacat de la blasfèmia al Pakistan és que promou que moltes persones es prenguin la llei per la seva mà.

El partit polític Tehrik-e Labaik (Ja-Rasul-Allah) Pakistan (Moviment Aquí Estic Profeta Mahoma, TLP) recentment creat va aconseguir més d'1,8 milions de vots a les eleccions de 2018 només en Punjab. El seu líder, Khadim Hussain Rizvi, va fer carrera a través de discursos d'odi contra ahmadies i cristians. Rizvi va organitzar manifestacions en repulsa pel suport del governador de Punjab, Salman Taseer, a la reforma de la llei i a Àsia Bibi. Aquesta dona cristiana va ser condemnada a mort per blasfèmia. Va passar nou anys aïllada a la presó i després de ser alliberada, va haver d'exiliar-se. Rizvi i el TLP van prendre els carrers per rebutjar el seu alliberament i cridant al seu assassinat. No és casualitat que Mumtaz Qadri, assassí de Tasser, és venerat per grups com el TLP com a heroi nacional.

Els activistes que treballen per a la protecció de les àrees forestals on viuen grups indígenes són silenciats, desapareguts o empresonats. A la Xina, els canvis legislatius permeten l'expulsió d'uns dos milions de famílies de zones forestals. Igualment, a l'Índia s'estan restringint els drets de les tribus, fonamentalment, per interessos comercials. Aquesta població no sols perd la seva llar i el seu mitjà de vida, sinó que a més sofreix discriminació. A Indonèsia, el racisme contra estudiants de les províncies de Papua i Papua Occidental és habitual. L'interès en les mines d'or serveix per a expulsar als papuans de la jungla. La constitució tailandesa no reconeix el terme de "pobles indígenes", per la qual cosa aquests grups són marginats i en no disposar de documents oficials, manquen d'accés a serveis bàsics.

La província de Balutxistan és rica en minerals i gas. Des de la signatura de l'acord del Corredor Econòmic Xina-Pakistan (CPEC) i la construcció del port de Gwadar, grans sectors de la població han estat desplaçats. Els crims comesos per grups insurgents nacionalistes serveixen a Islamabad per a justificar la repressió brutal de la resta de balutxis. L'accés a aquest territori està prohibit; només es pot visitar amb permís dels militars, que són els qui estan acusats de cometre delictes de tortures, desaparicions arbitràries i forçades, i d'execucions sumàries. La Comissió de Drets Humans del Pakistan, citant l'activista balutxi Mama Qadeer, xifra els desapareguts en més de 82.000 (entre balutxis i pastuns).

L'absència de drets de la població indígena també està lligada a la falta de protecció del medi ambient. En comparació amb altres països, Bangladesh, Cambodja, Filipines i Nepal han estat més respectuosos amb els drets dels pobles indígenes. No obstant això, la construcció de la presa Lower Sesan II en Cambodja, en un dels afluents del riu Mekong, va ocasionar el desplaçament de milers de persones. Diversos grups ecologistes van alertar sobre l'impacte negatiu mediambiental en tot el cabal del Mekong. La diversitat no sols quedaria afectada a Cambodja, sinó també a Vietnam, Laos, Tailàndia i la Xina.

Per part seva, l'Índia està desmuntant la legislació vigent que protegeix els pobles tribals (adivasis) amb l'objectiu de procedir al desenvolupament econòmic de les seves terres als estats de Chhattisgarh, Odisha i Jharkhand. La reforma de 2018 de la Llei de Drets Forestals de 2016 atorga tots els poders als agents estatals i elimina la participació de la població local en la gestió i protecció dels seus hàbitats. A més, l'Índia ha cedit l'explotació d'aquests boscos a empreses privades. Nova Delhi està planificant duplicar la producció de carbó el 2020 i per a la seva extracció, està expulsant els adivasis dels seus territoris. Nova Delhi es va comprometre a millorar la qualitat de l'aire segons l'Acord de París en 2015 i a reduir les emissions de carbó per a 2030 i augmentar la superfície forestal. El govern està fent tot el contrari.

Ignorant un problema urgent, els governs asiàtics ignoren els perills de la contaminació. A l'Índia es troben 14 de les 20 ciutats més contaminades del món. És més, el 2019, 49 de les 50 ciutats més contaminades del món estaven a l'Índia (26), la Xina (14), el Pakistan (6), Bangladesh (1), Indonèsia (1) i Mongòlia (1).6 La mala qualitat de l'aire afecta la salut de les persones i pot considerar-se un dret humà relacionat amb el dret a la vida, la salut i a un entorn saludable. El canvi climàtic afecta cada any a centenars de milers de persones amb defuncions i desplaçaments a causa de la calor excessiva, les pluges torrencials, la contaminació o les sequeres.

Una altra tendència imperant a Àsia és el model de guerra contra les drogues de Rodrigo Duterte, president de Filipines. Des que va començar el 2016, els afectats són les classes més desfavorides. La policia gaudeix de carta blanca per a detenir i forçar confessions. Les estimacions d'aquesta guerra van des de més de 12.000 (Human Rights Watch, HRW) a 27.000 (ONU) persones desaparegudes o executades, i més de 350.000 detingudes sense garanties judicials. Així mateix, la seva cobertura mediàtica és perseguida.

La violació de drets humans a l'Àsia afecta un conjunt ampli de col·lectius, sobretot minories religioses i ètniques, col·lectius indígenes, dones i infants, persones LGTBI, activistes a favor dels drets fonamentals, periodistes i acadèmics

3. Casos més significatius de repressió de drets

Els següents casos destacats són d'especial gravetat. En primer lloc, la situació dels uigurs i altres musulmans d'origen turc a la província xinesa de Xinjiang. En segon lloc, la realitat de la minoria rohingya a Myanmar i Bangladesh. Finalment, el tracte rebut pels musulmans a l'Índia, i més en concret, la població del Caixmir.

3.1. Xinjiang: la presó dels uigurs

Aquest cisma entre països aprofundeix la disfuncionalitat de les institucions internacionals que han de vetllar pels DH. Sis dels signants a favor de la Xina eren països asiàtics: Cambodja, Corea del Nord, Filipines, Laos, Myanmar i el Pakistan. Aquí es manifesten tres tendències: 1) l'interès d'alguns governs a enfortir l'autoritarisme; 2) la relativització dels abusos de DH en funció de qui són les víctimes, on viuen i qui les comet; i 3) la complicitat dels qui negocien favors a canvi del seu silenci. Un exemple és el del Pakistan, activista dels drets dels musulmans a Palestina i al Caixmir indi. En canvi, el primer ministre Imran Khan va declarar en repetides ocasions desconèixer què succeïa al Xinjiang. Sens dubte, el desenvolupament del CPEC i la crisi econòmica són factors fonamentals que impedeixen l'equanimitat.

Diversos països asiàtics van repatriar uigurs fugits. Malgrat ser sol·licitants d'asil, Indonèsia, Cambodja, Vietnam i Tailàndia en van expulsar desenes d per mitjà d'avions noliejats pel govern xinès. Malàisia, en canvi, malgrat no signar la carta, es va negar a repatriar 11 uigurs que van escapar d'una presó tailandesa. Al Japó, els uigurs asilats denuncien que la Xina els pressiona perquè espiïn al govern japonès, sota amenaça de represàlies contra els seus familiars al Xinjiang. El Japó és un dels 24 signataris a favor de la investigació.

El silenci de l'Índia és prou interessant. Fa temps que el govern de Nova Delhi aculla refugiats de Xinjiang i del Tibet. A més, la presència del Dalai Lama tensa les relacions amb la Xina. Però l'Índia es va mantenir al marge de signar tots dos escrits. El que pretén evitar és la "intrusió" d'una investigació sobre el Caixmir. La Xina, de fet, pressiona amb aquest tema. El 2019 i 2020, com a membre del CdS, Pequín va portar diverses mocions per a tractar les violacions de DH al Caixmir, reclamació que no sorgia des de 1971.

La Xina intenta erradicar la cultura uigur. A més de la "reeducació", els treballs forçats o les tortures, les dones uigurs pateixen violacions, esterilitzacions i avortaments forçosos

3.2. Rohingyes: abandonats a la seva mala sort

La paraula rohingya és tabú a la premsa birmana. La Constitució vigent a Myanmar, que data de 2008, no inclou garanties per a la protecció de la llibertat d'expressió, llibertat de mitjans i d'accés a la informació. El 2018, els periodistes Wa Lone i Kyaw Soe Oo de Reuters van guanyar el premi Pulitzer per una recerca sobre la repressió dels rohingyes. La resposta del govern de Myanmar va ser condemnar-los a set anys de presó el 2018. Tots dos van complir cinc-cents dies a la presó, després dels quals van ser alliberats en beneficiar-se d'una amnistia presidencial.

Bangladesh gestiona diversos campaments en els quals s'amunteguen més d'un milió de persones. L'arribada cíclica de nombres superiors a les desenes de milers inicials va portar a l'aparició de campaments irregulars en diferents zones. L'increment gradual de la violència des del 2015 va comportar que onades de centenars de milers persones indocumentades travessessin la frontera i s'assentessin en diversos campaments, alguns improvisats al districte de Cox's Basar i els seus voltants. A més de comptar amb el camp de refugiats més gran el món (Kutupalong), segons l'ACNUR, la densitat de població és de 8 m2 per persona, per sota dels 45 m2 per persona estàndard per a gestionar una emergència. Les condicions són infrahumanes.

Bangladesh gestiona diversos campaments en els quals s'amunteguen més d'un milió de rohingyes. Les condicions són infrahumanes

3.3. L'Índia, musulmans i Caixmir: la geopolítica del càstig col·lectiu

L'Índia és un dels països on les minories religioses sofreixen major persecució. Des que Narendra Modi va arribar al poder el 2014, la tensió entre les comunitats hindú i les comunitats cristiana i musulmana ha anat en augment. El partit de Modi pertany al corrent nacionalista hinduista (Bharatija Janata Party, BJP), i els seus socis són partits supremacistes. Els discursos d'odi contra les minories han augmentat des de llavors, i aquests van en línia amb les decisions polítiques. Tres d'elles marquen el declivi en la protecció de les minories: l'elaboració d'un nou registre de ciutadans a l'estat d'Assam; la derogació de l'article 370 de Yammu i Caixmir (J&K); i la introducció d'una esmena de la llei de ciutadania.

A l'estat d'Assam, la renovació del Registre Nacional de Ciutadans (RNC, 1951) va provocar l'exclusió d'uns dos milions de persones. La principal comunitat marginada no assamesa és bengalí (hindús i musulmans), considerats forans pels assamesos i les tribus locals. El 1983, milers de musulmans bengalís (emigrats durant les dècades de 1940 i 1950) van ser executats en la coneguda massacre de Nellie. Després d'aquest pogrom, el primer ministre Rajiv Gandhi va signar un acord pel qual podien obtenir la ciutadania els qui van emigrar entre 1951-1961 mentre que els qui van arribar a partir de 1971 serien deportats.

A les eleccions d'Assam, el BJP va prometre desfer-se dels "estrangers" (llegeixi's bengalís). L'elaboració del nou RNC tenia com a objectiu l'obligatorietat dels ciutadans de provar documentalment que van néixer a Assam i que van emigrar abans de 1971. Molts d'ells no tenen documents d'identitat, degut a la seva pobresa i a la falta de registres. En el primer esborrany de la RNC (juny 2019), quatre milions de persones van quedar excloses. En la revisió posterior d'agost, el total exclòs era gairebé de dos milions, la majoria, musulmans. L'Índia pretén confinar-los en camps de detenció fins a la seva deportació, però ni Bangladesh ni el Pakistan els reconeixen com a ciutadans seus.

La mateixa agenda d'Assam es pot aplicar al pròxim cens nacional (abril 2020-febrer 2021). La Llei d'Esmena de Ciutadania (CAA en les seves sigles en anglès) va introduir la religió com a factor per a l'obtenció de la nacionalitat. Segons aquesta llei, les persones migrants o refugiades a l'Índia que procedeixin del Pakistan, l'Afganistan i Bangladesh que es trobin en situació irregular podran sol·licitar la ciutadania si són cristianes, hindús, budistes, sikhs o parsis. Un dels grups afectats per aquesta política són els rohingyes. Ser musulmans ha suposat que l'Índia els hi denegui l'estatus de refugiats. Nova Delhi els considera migrants irregulars i estan sent repatriats involuntàriament o forçosament a Myanmar.

Caixmir ha estat l'epicentre del conflicte des de la divisió de l'Índia i el Pakistan el 1947. L'adhesió de Yammu i Caixmir (J&K en les seves sigles en anglès) a la Federació es va fer amb la condició de mantenir certa autonomia de govern. La revocació de l'article 370 de la constitució el 5 d'agost de 2019 va acabar amb el seu estatus especial i va dividir el territori en dos. Entre altres canvis, l'anul·lació de l'article obre la porta a la compra de terrenys i propietats a ciutadans d'altres estats indis. Els caixmirs creuen que aquesta mesura pretén canviar la composició de la població i revertir la majoria musulmana.

El tràmit per a dur a terme el canvi d'estatus va ser irregular. El govern de Modi va prendre la mesura sense l'aprovació de les institucions i sense previ avís. Per a això, va evacuar turistes, va traslladar milers de policies i soldats i va sotmetre la població local a un aïllament total: tallades d'internet, telèfons, controls de carreteres i tocs de queda. La connexió a internet només va ser restaurada el 25 de gener 2020, encara que amb baixa velocitat. Tres anteriors ministres del Partit Democràtic Popular de J&K (Farooq i Omar Abdullah i Mehbooba Mufti) van ser posats en arrest domiciliari per evitar que convoquessin protestes. Les manifestacions en contra van ser reprimides de manera desproporcionada. Per a reprimir les protestes, com és habitual a la Vall de Caixmir, les forces de seguretat disparen amb perdigons. Aquests han provocat ferides a més de 6.000 persones i danys oculars o ceguesa a milers de manifestants, inclosos infants.

L'Índia invoca lleis de l'època colonial per a controlar a la població: la Llei de Seguretat Pública permet que es detinguin sospitosos sense judici durant dos anys

4. Els drets humans en temps de pandèmia: Àsia i la Covid-19

Al costat positiu, Japó, Corea del Sud i Mongòlia són els països que millor han gestionat la pandèmia. En la resta, la crisi de la COVID-19 ha permès que els governs posin excuses per a controlar més els mitjans de comunicació. Així mateix, la falta de recursos ha amenaçat els serveis mèdics amb el col·lapse. Segons l'Organització Mundial de la Salut, fa falta almenys 2,3 metges per 1.000 habitants perquè hi hagi una suficient cobertura sanitària. Les dades del Banc Mundial mostren que Àsia té ratios baixos: Papua Nova Guinea té lamés baixa, amb 0,1 i Maldives lamés alta, amb 4,8. Àsia Meridional té 0,8 de mitjana, Àsia Oriental i Pacífic, 1,7.

La llibertat d'expressió és un dels drets més perseguits. No en va, l'Àsia concentra els països del món més perillosos per al periodisme. Segons el rànquing de Reporters Sense Fronteres, Corea del Nord és el pitjor (lloc 180 de 180 països), i la Xina es troba al 177è lloc. En altres llocs destacats hi ha Vietnam (175), Laos (172), Singapur (158), Bangladesh (151), Pakistan (145), Cambodja (144), Índia (142), Tailàndia (140), Birmània (139), Filipines (136), Sri Lanka (127), Afganistan (122), Indonèsia (119), Nepal (112), Malàisia (101), Hong Kong (80), Timor Oriental (78), Mongòlia (73), Bhutan (67), Japó (66), Maurici (56), Fiji (52), Papua-Nova Guinea (46), Taiwan (43), i Corea del Sud (42).

Segons l' International Press Institute, Àsia és el continent on va haver-hi més obstacles a la informació durant la pandèmia: 91 detencions, 29 restriccions d'accés a la informació, 10 casos de censura, sis d'excessos de regulació de "notícies falses" i 29 atacs físics o verbals contra mitjans. Per a les detencions, es va utilitzar el codi penal en el 66% dels casos, altres lleis en gairebé el 30% i les creades ad hoc per a combatre notícies falses, el 4% [23]23 - International Press Institute, 2020. . A Myanmar es va bloquejar l'accés a 221 pàgines web acusades, a criteri governamental, de difondre notícies falses . A Singapur es va recórrer a la Llei de protecció contra les notícies falses i la manipulació contra un State Times Review després d'acusar el govern d'ocultar la quantitat real de víctimes del virus .

En relació amb el conflicte a Caixmir, Amnistia Internacional denuncia que l'Índia ha detingut més de 70 polítics de diferents partits, excepte del partit del govern. La falta d'internet 4G (només es restaura internet interrompudament a una velocitat 2G) impedeix als jutjats portar el seu ritme habitual, als estudiants seguir les seves classes, a les empreses i ciutadans dur a terme tràmits administratius, i finalment, als hospitals i centres mèdics, accedir a les dades, expedir receptes, o sol·licitar medicaments.

A l'Índia la TJ també va estar a l'epicentre de la crisi. La seu a Delhi va reunir entre el 12 i 13 de març milers d'adeptes de tot Àsia. Quan Delhi va imposar el confinament (22 de març), un terç dels casos ja tenia origen en la tabligh. Això va provocar que sorgissin rumors que era un virus terrorista: el corona-jihad. De la mateixa manera, es va continuar convocant esdeveniments en temples sikh o hindús, provocant una innecessària extensió del virus. Alguns líders nacionalistes hindús del partit del govern van recomanar beure orina de vaca per a enfortir les defenses davant el virus.

La pandèmia ha posat en evidència l'extrema vulnerabilitat dels més pobres. A Àsia, bona part dels treballadors subsisteixen amb el que guanyen al dia. Els confinaments han impedit el seu treball quotidià, aprofundint la bretxa entre els qui poden teletreballar o confinar-se en una llar i els qui no. La magnitud de la població i l'alta densitat demogràfica impedeixen la distància interpersonal, tant en l'espai públic com en les famílies (amb una mitjana de 6-10 persones en infrahabitatges de pocs metres quadrats). Es calcula que només a l'Índia, més de 120 milions de treballadors de sectors informals van perdre la feina. L'èxode de milions de persones a les seves localitats d'origen després del confinament a Delhi o Bombai, sumat a la falta de mitjans de transport, va obligar molts a fer un viatge de centenars de quilòmetres a peu.

La llibertat d'expressió és un dels drets més perseguits: segons l'International Press Institute, l'Àsia és el continent on hi va haver més obstacles a la informació durant la pandèmia

5. El futur dels drets humans a l'Àsia

És difícil augurar una millora de la protecció dels DH. El canvi normatiu no l'afavoreix. L'auge del populisme, juntament amb l'atractiu de l'autoritarisme, col·loquen els drets al final de l'ordre de prioritats. A la Xina, l'Índia, el Pakistan o Filipines, els qui governen, ho fan de manera autoritària i amb gran menyspreu per la llei.

L'Índia s'acosta cada vegada més a un Estat en el qual la discriminació de minories religioses i ètniques és oficial. Al Pakistan, els militars ja no necessiten donar cops d'estat. Gràcies a polítics complaents i un Parlament afeblit, han aconseguit infiltrar-se en les institucions democràtiques. A Filipines, Duterte va declarar que la Constitució és poc més que paper higiènic. Sheij Hasina ha enterrat l'oposició sota tants casos judicials, que ha aconseguit que Bangladesh es converteixi en un país de partit únic. El retorn dels germans Rajapaksa al govern de Sri Lanka fa trontollar els acords de pau signats després de la guerra civil. Els països que més respecten els DH, el Japó, Corea del Sud, Taiwan, i el territori de Hong Kong, veuen com la Xina transgredeix les normes mentre l'alternativa, l'Índia, dubte a posicionar-se. Sense el suport inequívoc de la Comunitat Internacional, els qui trenquen les normes continuaran fent-ho.

Però aquesta comunitat internacional envia missatges contradictoris. Després del pas de Donald Trump per la Casa Blanca, els talibans s'han assegut en la taula de negociació de pau sense necessitat de deixar la violència. Els festejos de Trump amb Kim Jong Un o Narendra Modi (a qui se li denegaven visats per la seva complicitat en el pogrom de Gujarat de 2002), envien un senyal que els drets són relatius. La qui va ser premi Nobel de la Pau, Aung San Suu Kyi va negar els càrrecs de genocidi contra els rohingyes en la CPI, malgrat les proves que demostren el contrari.

La Unió Europea tampoc no contribueix a les normes internacionals en matèria de migracions i asil, afavorint amb això una relativització útil per als governs de la regió. Per exemple, el desemborsament de més de 2.700 milions d'euros (des de 2014) per a gestionar la crisi de refugiats afganesa té com a objectiu fonamental que siguin l'Iran i el Pakistan els qui continuïn gestionant i acollint milions de refugiats.

La redefinició de la ciutadania sobre la base de la pertinença a determinades religions o grups ètnics provoca conflictes que es podrien evitar presentant una visió favorable de la pluralitat. El fet que alguns grups quedessin dividits entre diferents països després de les descolonitzacions a mitjan segle XX continua generant conflictes interns i multilaterals. Perquè aquestes comunitats oblidades no se sentin soles, és necessari que els anomenats "estats responsables" de la comunitat internacional s'impliquin sense reserves en la denúncia de violacions de DH. Urgeix frenar el canvi normatiu i no és moment de fer prevaler el creixement econòmic a costa de la protecció de les persones.

Referències

1 -

UNHR Report 2019, p. 298.

3 -

Piccone (2018), p.6.

4 -

Human Rights Council, 2020.

5 -

Amnistia Internacional, Human Rights in Asia-Pacific, 2019, p. 34.

6 -

Si mirem els països més contaminats, Bangladesh, Pakistan, Mongòlia, Afganistan, l'Índia, Indonèsia i Nepal es troben entre els 10 primers. Les dades són del 2019, extretes de World Air Quality.

7 -

Les agències implicades són el Batalló d'Acció Ràpida, la policia i el departamento de policia de Dhaka.

8 -

Villellas Ariño, 2020, p. 3.

9 -

Prieto, 08/09/2019.

10 -

Amnistia Internacional, Urumqi riots three years on - crackdown on uighurs grows bolder, 04/07/2012. Disponible en línia.

11 -

Human Rights Watch, 09/09/2018.

12 -

Genocide Watch, 10/02/2019.

14 -

A l'Àsia, només són membres de la Cort Penal Internacional l'Afganistan, Bangladesh, Cambodja, Corea del Sud, Japó i Mongòlia. Tailàndia la va ratificar i Filipines la va abandonar el 2019. El text de l'Estatut està disponible en línia.

15 -

Text de la carta disponible en línia.

16 -

Organització de la Conferència Islàmica, p. 5.

17 -

OCHA, Myanmar Humanitarian Brief 2018.

19 -

AP News, 29/04/2020.

20 -

Consell de Drets Humans (2019), p.4.

21 -

Resolució del Parlament Europeu, 19/09/2019.

22 -

Aquestes mesures són prèvies a la pandèmia de la COVID-19.

23 -

International Press Institute, 2020.

24 -

Barron, 26/06/2020.

25 -

Barron, 26/06/2020.

26 -

Alt Comissionat per als Drets Humans, 03/06/2020.

27 -

International Federation of Journalists, 2020.

28 -

Khattak, 2020.

29 -

Narayan, 2020.

30 -

UN Women, 2020.

31 -

Resolució 16/18 del CDH.

Notes bibliogràfiques

Alt Comissionat per als Drets Humans (2019); United Nations Human Rights Report 2019. Disponible en línia.

Alt Comissionat per als Drets Humans (2020); Asia: Bachelet preocupada por las restricciones a la libertad de expresión durante la COVID-19. Disponible en línia.

Amnesty International (2019); Human Rights in Asia-Pacific. Review of 2019. Disponible en línia.

AP News (2020); "UN human rights expert accuses Myanmar Army of fresh abuses", AP News. Disponible en línia.

Barron, Laignee (2020); "It's Not Just Maria Ressa's Arrest. Coronavirus Is Accelerating Crackdowns on Press Freedom Across Asia". Time. Disponible en línia.

Consell de Drets Humans de les Nacions Unides (2011); Resolution 16/18. Disponible en línia.

Consell de Drets Humans de les Nacions Unides (2019); Informe de missió internacional independent sobre Myanmar. Disponible en línia.

Human Rights Council (2020); Report of the Human Rights Council on its forty-third session. Disponible en línia.

Human Rights Watch (2018); "Eradicating Ideological Viruses. China's Campaign of Repression Against Xinjiang's Muslims". Disponible en línia.

International Federation of Journalists (2020); "India: Supreme Court orders media to only publish official information on Covid-19". International Federation of Journalists. Disponible en línia.

International Press Institute (2020); "COVID-19. Number of Media Violations by Region". Disponible en línia.

Khattak, Daud (2020); "Pakistan's Confused Covid response". The Diplomat. Disponible en línia.

Narayan, Rajiv (2020); "How Covid-19 has been battering human rights: an Asia-Pacific perspective". Global Asia, Vol. 15(2). Disponible en línia.

OCHA (2018); Myanmar Humanitarian Brief, 2018. Disponible en línia.

Organització de la Conferència Islàmica (2019); Muslim Communities and Muslim Minorities in the Non-OIC Member States. Disponibe el línia.

Parlament Europeu (2019); Resolución del Parlamento Europeo, del 19 de septiembre de 2019, sobre Myanmar/Birmania, en particular la situación de los rohinyás. Disponible en línia.

Piccone, Ted (2018); "China's Long Game on Human Rights at the United Nations". Brookings Institution. Disponible en línia.

Prieto, Mónica G. (2019); "El regreso de los campos de 'reeducación' en China". Revista 5W. Disponible en línia.

UN Women (2020); "COVID-19 and ending violence against women and girls". UN Women Asia and Pacific. Disponible en línia.

U.S. Department of State (2018); Remarks on the UN Human Rights Council. Disponible en línia.

Villellas Ariño, María (2020); "Las negociaciones de paz en Afganistán en un año decisivo". Escola de Cultura de Pau, nº 8, novembre 2020. Disponible en línia.

Wu, Annie (2019); "China Forces Uyghur Muslims to Eat Pork, Drink Alcohol During Lunar New Year". Genocide Watch. Disponible en línia.

Ana Ballesteros Peiró és investigadora sènior associada del CIDOB. Doctora en Estudis Àrabs i Islàmics per la Universitat Autònoma de Madrid, les seves àrees d'especialització són el sectarisme islàmic i la sociologia de la religió a l'Àsia Meridional, el sud de l'Àsia i l'Orient Mitjà. Durant els anys 2000 i 2001 va cursar estudis de doctorat sobre l'islam a l'Àsia meridional a l'Escola d'Estudis Internacionals de la Universitat Jawaharlal Nehru (Índia). Ha estat professora de Cooperació Internacional a l'Àsia Central i del Sud a la Universitat de Castella La Manxa, i ha treballat per a la Fundació UAM en un projecte de recerca sobre violència sectària i grupal. També ha format part del grup d'Estudis sobre Conflictes i Consolidació de la Pau a l'Escola de Cultura de Pau de la Universitat Autònoma de Barcelona. És investigadora associada a l'Observatori de Polítiques i Eleccions al Món Àrab i Musulmà (OPEMAM).

# data[].attributes.attachment_link.description
La importància de l'Àsia a escala global és innegable. L'auge de la Xina com a actor global ha provocat un augment de la competitivitat no només amb els EUA, sinó també amb l'Índia i la resta de les potències regionals. Entre les característiques que destaquen la contemporaneïtat asiàtica, hi ha l'exacerbació dels conflictes regionals, la...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Si bé alguns països africans han progressat enormement cap a la paritat de gènere en algunes àrees, la desigualtat de gènere continua sent alta en tot el continent. Les dones representen més del 50 per cent de la població combinada d'Àfrica, però en 2018 van generar només el 33 per cent del PIB col·lectiu del continent. Això reforça i alimenta la desigualtat i compromet la salut econòmica a llarg termini d'Àfrica.

En general, el progrés cap a la igualtat de gènere s'ha estancat en els últims quatre anys. Al ritme actual de progrés, a Àfrica li prendria més de 140 anys aconseguir la paritat de gènere. En el puntaje de paritat de gènere o GPS de MGI, una mesura del progrés cap a la igualtat, Àfrica obté 0,58 en 2019, la qual cosa indica una alta desigualtat de gènere en els 15 indicadors GPS d'igualtat de gènere en el treball i la societat.

El GPS pondera cada indicador per igual i calcula una mesura agregada a nivell de país de que pròximes estan les dones a la paritat de gènere, on un GPS d'1.00 indica paritat; un GPS de 0,95, com a il·lustració, indica que un país té 5 per cent per a arribar abans d'aconseguir la paritat. Per a la majoria dels indicadors, la baixa desigualtat es defineix com estar dins del 5 per cent de la paritat, mitjà entre el 5 i el 25 per cent, alt entre el 25 i el 50 per cent, i extremadament alt com més del 50 per cent de la paritat. La majoria dels indicadors de desigualtat de gènere es mesuren com a proporcions de dones a homes que van de zero a 1. Les dades de 2015 es prenen de finals de 2014 i les dades de 2019 es prenen de finals de 2018.

l GPS d'Àfrica per a 2019 és el mateix que fa quatre anys. A Àfrica, els únics indicadors en els quals hi ha hagut progrés -en conjunt- són la protecció legal i la representació política. Tots els altres indicadors s'han mantingut igual o fins i tot van retrocedir en alguns països.

El viatge cap a la paritat difereix substancialment entre els països africans. Sud-àfrica té el GPS més alt en 0,76, la qual cosa indica una desigualtat de gènere mitjana. Mauritània, Mali i Níger tenen les puntuacions més baixes en 0,46, 0,46 i 0,45, respectivament (desigualtat extremadament alta).

Encara que el panorama general és d'estancament o fins i tot reversions en el camí cap a la paritat, alguns països han mostrat una millora notable en alguns indicadors. Per exemple, Ruanda i Sud-àfrica han augmentat la representació de les dones en llocs de comandaments mitjans en un 27 per cent i un 15 per cent, respectivament. Algèria ha reduït les taxes de mortalitat materna en al voltant del 9 per cent. Egipte ha triplicat el seu puntaje, i Guinea i Libèria van duplicar els seus puntajes en la protecció legal de les dones. Aquests exemples de progrés ràpid haurien d'inspirar a uns altres a seguir endavant amb accions per a avançar en la igualtat de gènere.

Avançar en la igualtat de les dones pot generar un important dividend de creixement. En un escenari realista de "millor a la regió" en el qual el progrés de cada país a Àfrica coincideix amb el país a la regió que ha mostrat més progrés cap a la paritat de gènere, el continent podria agregar $ 316 mil milions o 10 per cent al PIB en el període per a 2025 (Annex 1).

# data[].attributes.attachment_link.title
El progrés cap a la paritat de gènere a Àfrica s'ha estancat, una oportunitat de creixement perduda

# data[].attributes.attachment_link.description
Si bé alguns països africans han progressat enormement cap a la paritat de gènere en algunes àrees, la desigualtat de gènere continua sent alta en tot el continent. Les dones representen més del 50 per cent de la població combinada d'Àfrica, però en 2018 van generar només el 33 per cent del PIB col·lectiu del continent.

# data[].attributes.body
Singapur:

Tortura:

Han penjat a cinc persones en menys de quatre mesos i també està permesa la pena de mort. És un país molt modern, però en aquest tema encara van endarrerits.

Llibertat i Igualtat:

Els líders polítics van continuar presentant demandes per difamació per tal de silenciar les veus crítiques.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Información extraída de nuestro INFORME 2021/22

Se presentaron demandas por difamación y se recurrió a leyes represivas contra defensores y defensoras de los derechos humanos y voces críticas con el gobierno, lo que dio lugar a cuantiosas multas y penas de prisión. Una nueva ley limitó aún más el derecho a la libertad de expresión, asociación y reunión pacífica.

Libertad de expresión

Los líderes políticos continuaron presentando demandas por difamación con el fin de silenciar las voces críticas. En febrero, el bloguero y activista Leong Sze Han fue condenado a pagar una multa de 133.000 dólares de Singapur (99.000 dólares estadounidenses) por daños y perjuicios a raíz de una demanda presentada por el primer ministro. Leong Sze Han había compartido en las redes sociales una noticia que vinculaba a Lee Hsien Loong con un escándalo de corrupción. En septiembre, el periodista Terry Xu y la periodista Rubaashini Shunmuganathan, del sitio de noticias independiente The Online Citizen, también fueron declarados culpables de difamación contra el primer ministro y condenados a pagar una multa de 210.000 dólares de Singapur (156.138 dólares estadounidenses). Ese mismo mes, se obligó a The Online Citizen a cerrar el sitio web y sus cuentas en redes sociales después de que el gobierno lo acusara de no declarar sus fuentes de ingresos. En noviembre, Terry Xu y Daniel de Costa fueron declarados culpables de difamación contra miembros del gobierno, y al acabar el año se encontraban en espera de la imposición de pena. En octubre, el Parlamento aprobó la Ley de Contramedidas a la Injerencia Extranjera (FICA), que otorgaba amplios poderes al gobierno, entre ellos la facultad de eliminar o bloquear el acceso a contenidos online ante la sospecha de "injerencia extranjera". La Ley también introducía penas severas para medios de comunicación y otros actores considerados agentes extranjeros.

Libertad de reunión

En febrero, el defensor de los derechos humanos Jolovan Wham fue declarado culpable de infringir la Ley de Orden Público y la Ley sobre Vandalismo por haber protestado pacíficamente en 2017 contra las violaciones de derechos humanos. Cumplió 22 días de prisión. En agosto compareció de nuevo ante el tribunal por cargos relacionados con un incidente ocurrido en 2018, cuando se había tomado una foto sosteniendo un cartel delante de los juzgados donde se celebraba el juicio de Terry Xu y Daniel de Costa.

Derechos de las personas migrantes

En junio, una mujer fue condenada a 30 años de prisión por haber privado de comida, torturado y matado a una trabajadora doméstica en 2016. Los trabajadores y trabajadores migrantes de bajos ingresos siguieron confinados en albergues y lugares de trabajo en condiciones de hacinamiento por las restricciones impuestas a causa de la COVID-19. En noviembre, el Comité para la Eliminación de la Discriminación Racial de la ONU analizó el informe del gobierno y recomendó que se reforzara la protección a los trabajadores y trabajadoras migrantes, incluidas las trabajadoras domésticas.

Derechos de lesbianas, gays, bisexuales, transgénero e intersexuales (LGBTI)

En enero, una estudiante transgénero acusó al Ministerio de Educación de impedirle recibir el tratamiento hormonal prescrito. Tres estudiantes que habían sido detenidos en enero por protestar contra la discriminación de las personas LGBTI+ en las escuelas quedaron en libertad bajo fianza. En noviembre, ellos y otros tres más recibieron una amonestación policial por manifestarse sin permiso.

Pena de muerte

La ejecución programada para noviembre del ciudadano malasio Nagaenthran Dharmalingam, condenado a muerte con carácter preceptivo por tráfico de drogas, provocó indignación internacional. A Nagaenthran se le habían diagnosticado discapacidades intelectuales. Al acabar el año aún no se había resuelto su recurso.

1. Singapore: Foreign interference law is a tool for crushing dissent, 5 de octubre

2. Singapore: Quash conviction and sentence of human rights defender Jolovan Wham, 15 de febrero

3. Singapore: Cease investigation of peaceful activists and respect transgender rights (Índice: ASA 36/3643/2021), 8 de febrero

4. Singapur: Detengan la ejecución "execrable" y extralegal de ciudadano malasio, 4 de noviembre

A continuación puedes ver contenidos relacionados con este país.

# data[].attributes.attachment_link.title
Derechos Humanos en Singapur- Situación Actual

# data[].attributes.attachment_link.description
Información extraída de nuestro INFORME 2021/22 Se presentaron demandas por difamación y se recurrió a leyes represivas contra defensores y defensoras de los derechos humanos y voces críticas con el gobierno, lo que dio lugar a cuantiosas multas y penas de prisión.

# data[].attributes.body
Nigèria:

igualtat de gener: La majoria de les famílies prioritzen l'educació dels fills homes per la qual cosa, si no hi ha prou recursos, les nenes es queden sense escolaritzar. Gairebé la meitat de les dones nigerianes (el 47%) són analfabetes davant d'una quarta part dels homes.

Tortura: en Nigèria hi ha molta tortura, és legal, per exemple el dia d'avui, però en 2019 la policia va rescatar a tota una escola en Nigèria, que estaven sent torturada, o en 2016 van trobar una càmera de la tortura, o en 2014 que la policia demanava un rescat a canvi de diners mentre torturaven delinqüents.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pie de foto,

Isa Ibrahim le contó a la BBC que intentó escapar de la "casa de la tortura" un día antes de que llegara la policía.

Una víctima de la "casa de la tortura" desmantelada esta semana por la policía en Nigeria describió su experiencia como "vivir en el fuego del infierno".

"Si rezabas, te golpeban. Si estudiabas, te golpeaban", le dijo a la BBC Isa Ibrahim, de 29 años.

Cerca de 500 hombres y niños fueron rescatados de este centro en la ciudad de Kaduna, que estaba siendo utilizado como escuela islámica y centro correccional.

La policía lo definió como un lugar de esclavitud humana, donde muchas de las personas encontradas en su interior estaban atadas con cadenas.

Algunas de las víctimas habían sido torturadas y abusadas sexualmente, revelaron las autoridades.

El corresponsal de la BBC en Abuja, Ishaq Khalid, viajó a Kaduna, donde dice que existe la preocupación de que puedan estar ocurriendo abusos similares en otras instituciones.

Para ver este contenido, favor activar JavaScript, o intentar con otro navegador

Título del video,
La "casa de la tortura" en la que retenían encadenados a 500 hombres y niños

Muchas familias en esta parte principalmente musulmana de Nigeria no pueden permitirse enviar a sus hijos a la escuela. Aquellos que pueden, a menudo los inscriben en escuelas coránicas mal reguladas como esta, asegura.

Siete personas, entre ellas algunos maestros, fueron arrestadas. El gobierno dice que investigará otras escuelas.

El calvario de Isa Ibrahim

Ibrahim dice que su familia lo había enviado al centro dos semanas antes, al parecer para "corregir su comportamiento".

Según su relato, trató de escapar de allí justo el día antes de que llegara la policía.

Cuenta cómo lo tenían encadenado a un generador y cómo lo sometían a un castigo particularmente cruel conocido como "Tarkila", mediante el que le ataban sus manos y lo dejaban colgando del techo.

"Tengo muchas heridas. Casi todas las partes de mi cuerpo tienen heridas", afirma. "Incluso si estabas durmiendo, usaban [un] palo para despertarte".

Pie de foto,

Isa Ibrahim cuenta que tiene el cuerpo lleno de heridas por los castigos recibidos en el centro.

Dice que se estaba muriendo de hambre y que solo le daban arroz para comer. "Perdíamos toda la energía".

Había niños de apenas 5 años entre los rescatados de la escuela, que se cree que estuvo funcionado durante varios años.

La mayoría de hombres y niños que estaban en el centro eran del norte de Nigeria, aunque dos eran originarios de Burkina Faso.

Las cadenas abandonadas en "la casa de la tortura"

Por Ishaq Khalid, BBC News, Kaduna

Se suponía que el centro Daru Imam Ahmad Bun Hambal era una escuela islámica, así como un reformatorio para niños y jóvenes con problemas de conducta.

Pero, evidentemente, estaban sucediendo cosas mucho más oscuras tras sus paredes.

La instalación ha sido cerrada por la policía. El edificio rosado de dos pisos es una estructura similar a una prisión rodeada de muros altos y alambre de púas. Tiene una puerta imponente, con más de una docena de habitaciones con pequeñas ventanas.

Cuando visité el complejo, estaba lleno de artículos como colchones, cubos, ropa y libros, aparentemente abandonados tras la redada policial.

Fuente de la imagen, Reuters

Pie de foto,

El centro desmantelado era similar a una prisión.

El portavoz de la policía del estado de Kaduna, Yakubu Sabo, me dijo que la mayoría de los cautivos habían sido rescatados con grilletes todavía puestos.

Pero durante mi visita aún pude encontrar algunas cadenas abandonadas, así como ruedas de automóviles y generadores de gasolina a los que supuestamente habían sido atadas las víctimas.

Las personas que viven en la zona están desconcertadas; algunas me dijeron que no podían creer lo que se había descubierto.

Los "estudiantes" no salían a mendigar en las calles, como es la práctica habitual en las escuelas coránicas tradicionales de esta región. Tampoco se habían visto obligados a realizar trabajos forzados.

Algunos contaron que no habían visto el mundo más allá de esos muros en años.

La tortura se usó como una forma de disciplina para corregir lo que se consideraba mal comportamiento.

"Los enviamos para ser buenas personas"

Los familiares se están reuniendo con sus hijos en un campamento en Kaduna donde las víctimas fueron llevadas tras ser rescatadas.

Algunos denunciaron que se les había impedido ver a sus hijos mientras estaban en la escuela.

"Si hubiéramos sabido que esto sucedía, no habríamos enviado a nuestros hijos. Los enviamos par a ser buenas personas, pero terminaron siendo maltratados", dijo Ibrahim, un padre que había logrado reunirse con su hijo.

Fuente de la imagen, Reuters TV

El gobierno de Kaduna anunció que realizará controles en todas las escuelas coránicas del estado.

"Esto nos abre los ojos", dijo Hafsat Baba, comisionada estatal de Servicios Humanos y Desarrollo Social de Kaduna.

Reconoció que si este tipo de abusos estaban ocurriendo en la ciudad principal, no sabía qué podría estar sucediendo en las zonas rurales.

Fuente de la imagen, Reuters

Pie de foto,

La mayoría de víctimas mostraban claras señales de los maltratos recibidos en el centro.

"Tenemos que mapear todas las escuelas. Y debemos asegurarnos de que si violan las órdenes del gobierno, deben cerrarse por completo", le dijo a la BBC.

"Si encontramos alguna instalación que esté torturando a niños o que albergue este tipo de situaciones horribles que acabamos de ver, serán juzgados".

El presidente de Nigeria, Muhammadu Buhari, condenó los impactantes informes de abusos cometidos en la institución.

También instó a los líderes religiosos y tradicionales a trabajar con las autoridades para "exponer y detener todo tipo de abuso que son ampliamente conocidos pero ignorados por nuestras comunidades durante muchos años".

Recuerda que puedes recibir notificaciones de BBC News Mundo. Descarga la última versión de nuestra app y actívalas para no perderte nuestro mejor contenido.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Era como vivir en el fuego del infierno": el testimonio de uno de los rescatados de la "casa de la tortura" donde 500 hombres y niños eran encadenados - BBC News Mundo

# data[].attributes.attachment_link.description
Una víctima de la "casa de la tortura" desmantelada esta semana por la policía en Nigeria describió su experiencia como "vivir en el fuego del infierno". "Si rezabas, te golpeban. Si estudiabas, te golpeaban", le dijo a la BBC Isa Ibrahim, de 29 años.

# data[].attributes.body
Tortura: Durant centenars d’anys la tortura ha sigut el mètode més cruel i “efectiu” per fer que els detinguts confessin, durant la guerra Espanyola, la guerra d’Alemanya i la guerra d’Itàlia va haver-hi molta tortura. Actualment, no hi ha tortura a cap país d’Europa, va ser prohibida el 25 de juliol de 1814.

# data[].attributes.body
Llibertat i igualtat: La igualtat entre dones i homes és un dels objectius de la Unió Europea. Amb el pas dels anys, la legislació, la jurisprudència i les modificacions dels Tractats han contribuït a consolidar aquest principi, així com la seva aplicació a la Unió Europea.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La igualdad entre mujeres y hombres es uno de los objetivos de la Unión Europea. Con el paso de los años, la legislación, la jurisprudencia y las modificaciones de los Tratados han contribuido a consolidar este principio, así como su aplicación en la Unión Europea. El Parlamento Europeo siempre ha sido un ferviente defensor del principio de igualdad entre hombres y mujeres.

Base jurídica

El principio de la igualdad de retribución entre hombres y mujeres para un mismo trabajo está consagrado en los Tratados desde 1957 [actualmente queda contemplado en el artículo 157 del Tratado de Funcionamiento de la Unión Europea (TFUE)]. El artículo 153 del TFUE permite a la Unión actuar en el ámbito más amplio de la igualdad de oportunidades y de trato en materia de empleo, y, dentro de este marco, el artículo 157 del TFUE autoriza la acción positiva para empoderar a las mujeres. Además, en el artículo 19 del TFUE se prevé la adopción de legislación al objeto de luchar contra todas las formas de discriminación, también por motivos de sexo. La legislación dirigida a luchar contra la trata de seres humanos, en especial de mujeres y niños, se ha adoptado sobre la base de los artículos 79 y 83 del TFUE. El Programa "Derechos, Igualdad y Ciudadanía" financia, entre otras, aquellas medidas que contribuyen a la erradicación de la violencia contra las mujeres basándose en el artículo 168 del TFUE.

Objetivos

La Unión Europea se fundamenta en un conjunto de valores entre los que se incluye la igualdad, por lo que promueve la igualdad entre hombres y mujeres [artículo 2 y artículo 3, apartado 3, del Tratado de la Unión Europea (TUE)]. Estos objetivos también están consagrados en el artículo 21 de la Carta de los Derechos Fundamentales de la Unión Europea. Además, el artículo 8 del TFUE también otorga a la Unión el cometido de eliminar las desigualdades entre el hombre y la mujer y promover su igualdad en todas sus acciones (este concepto también se conoce como "integración de la dimensión de género"). En la Declaración n.º 19 aneja al Acta Final de la Conferencia Intergubernamental que adoptó el Tratado de Lisboa, la Unión y los Estados miembros se comprometieron a "combatir la violencia doméstica en todas sus formas [...] [,] prevenir y castigar estos actos delictivos y [...] prestar apoyo y protección a las víctimas".

Resultados

A. Principales actos legislativos

La Unión ha adoptado, por lo general con arreglo al procedimiento legislativo ordinario, los siguientes actos legislativos en este ámbito:

Directiva 79/7/CEE del Consejo, de 19 de diciembre de 1978, relativa a la aplicación progresiva del principio de igualdad de trato entre hombres y mujeres en materia de seguridad social;

Directiva 92/85/CEE del Consejo, de 19 de octubre de 1992, relativa a la aplicación de medidas para promover la mejora de la seguridad y de la salud en el trabajo de la trabajadora embarazada, que haya dado a luz o en período de lactancia;

Directiva 97/81/CE del Consejo, de 15 de diciembre de 1997, relativa al Acuerdo marco sobre el trabajo a tiempo parcial concluido por la UNICE, el CEEP y la CES

Directiva 2000/43/CE del Consejo, de 29 de junio de 2000, relativa a la aplicación del principio de igualdad de trato de las personas independientemente de su origen racial o étnico. La Directiva sobre igualdad racial prohíbe la discriminación por motivos de origen racial o étnico en una amplia gama de ámbitos, como el empleo, la protección social y las ventajas sociales, la educación y los bienes y servicios disponibles para el público, incluida la vivienda;

Directiva 2000/78/CE del Consejo, de 27 de noviembre de 2000, relativa al establecimiento de un marco general para la igualdad de trato en el empleo y la ocupación.

Directiva del Consejo 2004/113/CE, de 13 de diciembre de 2004, por la que se aplica el principio de igualdad de trato entre hombres y mujeres al acceso a bienes y servicios y su suministro.

En 2006, se derogaron varios actos legislativos que fueron sustituidos por las siguientes Directivas:

Directiva 2006/54/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 5 de julio de 2006, relativa a la aplicación del principio de igualdad de oportunidades e igualdad de trato entre hombres y mujeres en asuntos de empleo y ocupación (refundición);

Directiva 2010/18/UE del Consejo, de 8 de marzo de 2010, por la que se aplica el Acuerdo marco revisado sobre el permiso parental, y se deroga la Directiva 96/34/CE;

Directiva 2010/41/UE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 7 de julio de 2010, sobre la aplicación del principio de igualdad de trato entre hombres y mujeres que ejercen una actividad autónoma, y por la que se deroga la Directiva 86/613/CEE del Consejo;

Directiva 2011/36/UE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 5 abril de 2011, relativa a la prevención y lucha contra la trata de seres humanos y a la protección de las víctimas y por la que se sustituye la Decisión marco 2002/629/JAI del Consejo;

Directiva 2011/99/UE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 13 de diciembre de 2011, sobre la orden europea de protección;

Directiva 2012/29/UE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 25 de octubre de 2012, por la que se establecen normas mínimas sobre los derechos, el apoyo y la protección de las víctimas de delitos, y por la que se sustituye la Decisión marco 2001/220/JAI del Consejo;

Directiva (UE) 2019/1158 del Parlamento Europeo y del Consejo, de 20 de junio de 2019, relativa a la conciliación de la vida familiar y la vida profesional de los progenitores y los cuidadores, y por la que se deroga la Directiva 2010/18/UE del Consejo.

B. Evolución a través de la jurisprudencia del Tribunal de Justicia de la Unión Europea (TJUE)

El TJUE ha desempeñado un importante papel en la promoción de la igualdad entre hombres y mujeres. A continuación se detallan las sentencias más relevantes al respecto:

la sentencia Defrenne II de 8 de abril de 1976 (asunto C-43/75): el TJUE reconoció el efecto directo del principio de la igualdad de retribución para hombres y mujeres y declaró que es aplicable no solo a la actuación de las autoridades públicas, sino también a todos los convenios de carácter colectivo para regular el trabajo por cuenta ajena;

la sentencia Bilka de 13 de mayo de 1986 (asunto C-170/84): el TJUE consideró que una medida que excluyese a los trabajadores a tiempo parcial de un régimen de pensiones profesional constituía una "discriminación indirecta" y era, por tanto, contraria al antiguo artículo 119 del Tratado constitutivo de la Comunidad Económica Europea si afectaba a un número mucho más elevado de mujeres que de hombres, a menos que pudiese demostrarse que la exclusión se basaba en factores objetivamente justificados y ajenos a toda discriminación por razón de sexo;

la sentencia Barber de 17 de mayo de 1990 (asunto C-262/88): el TJUE decidió que todas las formas de pensiones profesionales constituyen una retribución a efectos del antiguo artículo 119, por lo que les es aplicable el principio de la igualdad de trato, y dictaminó que los trabajadores de sexo masculino deben disfrutar de sus derechos en materia de pensiones de jubilación o de supervivencia a la misma edad que sus colegas de sexo femenino;

la sentencia Marschall de 11 de noviembre de 1997 (asunto C-409/95): el TJUE declaró que la legislación comunitaria no se oponía a una norma nacional que obligase a promover prioritariamente a las candidatas femeninas en aquellos casos en los que las mujeres fuesen menos numerosas que los hombres en un sector de actividad ("discriminación positiva"), siempre que la ventaja no fuese automática y que se garantizase a los candidatos masculinos un examen de su candidatura sin ser excluidos a priori;

la sentencia Test-Achats de 1 de marzo de 2011 (asunto C-236/09): el TJUE declaró inválido el artículo 5, apartado 2, de la Directiva del Consejo 2004/113/CE por ser contrario al principio de igualdad de trato entre hombres y mujeres en el acceso a bienes y servicios y su suministro; ha de aplicarse el mismo sistema de cálculo actuarial a hombres y mujeres en el momento de determinar las primas y las prestaciones a efectos de seguros;

la sentencia Korwin-Mikke de 31 de mayo de 2018 (asuntos T-770/16 y T-352/17): el TJUE anuló las sanciones que el Parlamento había impuesto al diputado polaco de extrema derecha Janusz Korwin-Mikke;

la sentencia Violeta Villar Láiz de 8 de mayo de 2019 (C-161/18): el TJUE consideró que la normativa española sobre el cálculo de las pensiones de jubilación de los trabajadores contratados a tiempo parcial es contraria al Derecho de la Unión si se estima que es especialmente desfavorable para las trabajadoras;

la sentencia Praxair de 8 de mayo de 2019 (asunto C-486/18): el TJUE declaró que el cálculo de las indemnizaciones por despido y recolocación de un trabajador que disfruta de un permiso parental a tiempo parcial debe determinarse sobre la base de la retribución a tiempo completo. Las legislaciones nacionales contradictorias dan lugar a una discriminación indirecta por razón de sexo;

la sentencia Safeway de 7 de octubre de 2019 (asunto C-171/18): el TJUE se pronunció sobre la equiparación de las prestaciones por jubilación en el marco de un plan de pensiones de empresa;

la sentencia Ortiz Mesonero de 18 de septiembre de 2019 (asunto C-366/18): se deniega al padre la autorización para trabajar en turnos fijos con el fin de cuidar mejor a sus hijos. El TJUE dictaminó que las Directivas no son aplicables en este caso y que no contienen ninguna disposición que obligue a los Estados miembros, en el contexto de una solicitud de permiso parental, a conceder al trabajador el derecho a trabajar con un horario fijo cuando su régimen de trabajo habitual sea un régimen de turnos con un horario variable;

la sentencia Hakelbracht de 20 de junio de 2019 (asunto C-404/18): el TJUE dictaminó que, cuando una persona que alega ser discriminada por razón de sexo presenta una reclamación, los empleados distintos de la persona discriminada por razón de sexo deben ser protegidos, ya que pueden verse perjudicados por su empresario por el apoyo que han prestado de manera formal o informal a la víctima de la presunta discriminación;

la sentencia Tesco Stores de 3 de junio de 2021 (asunto C-624/19): en la sentencia, el TJUE recordó en primer lugar su sentencia en el asunto Praxair MRC (C-486/18), en la que la prohibición de discriminación entre trabajadores y trabajadoras se extiende también a los convenios colectivos, así como a los contratos particulares destinados a regular la retribución, y su jurisprudencia reiterada que permite a los tribunales apreciar otras diferencias de trato basadas en el sexo con arreglo al procedimiento contencioso. El TJUE concluyó que el artículo 157 del TFUE debe interpretarse en el sentido de que tiene efecto directo en litigios entre particulares en los que se invoca la vulneración del principio de igualdad de retribución entre trabajadores y trabajadoras para un "trabajo de igual valor";

Dictamen 1/19 del TJUE de 6 de octubre de 2021 sobre la firma del Convenio del Consejo de Europa (Convenio de Estambul) sobre Prevención y Lucha contra la Violencia contra la Mujer y la Violencia Doméstica. El dictamen del TJUE aclara las modalidades de adhesión de la UE al Convenio de Estambul y su base jurídica.

C. Cambios recientes

Las acciones más recientes de la Unión Europea en el ámbito de la igualdad entre hombres y mujeres han sido las siguientes:

La pandemia de COVID-19 ha aumentado la violencia contra las mujeres por motivo de género en la actualidad, confirmando los resultados de investigaciones continuadas de que el riesgo de violencia doméstica tiende a incrementarse en tiempos de crisis. Se aplicaron medidas de confinamiento para que la población se mantuviera segura en su domicilio. Sin embargo, el hogar no resultó ser un lugar seguro para todos, y dichas medidas contribuyeron notablemente al aumento significativo de las denuncias por violencia doméstica. Influida por estos acontecimientos y teniendo en cuenta la adhesión prevista de la UE al Convenio del Consejo de Europa sobre Prevención y Lucha contra la Violencia contra las Mujeres y la Violencia Doméstica (Convenio de Estambul), la Comisión adoptó en marzo de 2022 una propuesta de Directiva sobre la lucha contra la violencia contra las mujeres y la violencia doméstica.

El 5 de marzo de 2020, la Comisión adoptó su Estrategia para la Igualdad de Género 2020-2025, que establece un ambicioso marco para los próximos cinco años sobre el modo de promover la igualdad de género tanto en Europa como en otros continentes. La estrategia se basa en una visión de Europa en la que los ciudadanos, en toda su diversidad, estén libres de violencia y estereotipos y tengan la oportunidad de prosperar y liderar, con independencia de su género.

Como uno de los primeros resultados de la estrategia, la Comisión propuso medidas vinculantes de transparencia salarial en marzo de 2021. Presentó una propuesta de Directiva para reforzar la aplicación del principio de igualdad de retribución entre mujeres y hombres por un mismo trabajo o un trabajo de igual valor a través de la transparencia retributiva y los mecanismos para su efectivo cumplimiento. En marzo de 2021, la Comisión adoptó un plan de acción para aplicar el pilar europeo de derechos sociales, que confiere un lugar central a la igualdad de género y establece objetivos ambiciosos para la participación de las mujeres en el mercado laboral y la prestación de educación y cuidados de la primera infancia, entre otros objetivos. Un salario mínimo adecuado también puede ayudar a reducir la brecha salarial entre hombres y mujeres, ya que más mujeres que hombres reciben el salario mínimo. Para lograr este objetivo, la Comisión presentó en octubre de 2020 una propuesta de Directiva de la UE para asegurar que los trabajadores de la Unión cuenten con la protección de un salario mínimo adecuado. La propuesta es actualmente objeto de debate en la Comisión de Derechos de las Mujeres e Igualdad de Género (FEMM) y en la Comisión de Empleo y Asuntos Sociales (EMPL).

En la actualidad, la Comisión también está trabajando en una nueva iniciativa legislativa para luchar contra la violencia de género. En febrero de 2021, se inició una consulta pública sobre esta iniciativa. Paralelamente, la adhesión de la Unión al Convenio de Estambul sigue siendo una prioridad fundamental para la Comisión. En 2020, la Comisión adoptó la primera estrategia de la Unión sobre los derechos de las víctimas, intensificando aún más su lucha contra la violencia de género.

El marco financiero plurianual (MFP) de la Unión para 2021-2027

Tras la aprobación del Parlamento Europeo, el 17 de diciembre de 2020 el Consejo adoptó el Reglamento por el que se establece el marco financiero plurianual (MFP) de la Unión para el período 2021-2027. El nuevo MFP concede mayor prioridad a la integración de la perspectiva de género en el presupuesto de la Unión.

Junto con el instrumento de recuperación Next Generation EU, valorado en 750 000 millones EUR, el presupuesto permitirá a la Unión aportar una financiación sin precedentes de 1,8 billones EUR en los próximos años para sustentar la recuperación de la pandemia de COVID-19 y financiar las prioridades a largo plazo de la Unión en diferentes ámbitos de actuación. El próximo presupuesto a largo plazo abarcará siete ámbitos de gasto y proporcionará el marco para la financiación de casi cuarenta programas de gasto de la Unión en los próximos siete años. Next Generation EU también presta especial atención a la igualdad de género. En particular, los planes nacionales de recuperación y resiliencia deben establecer cómo se espera que las inversiones y las reformas financiadas por el Mecanismo de Recuperación y Resiliencia contribuyan a promover la igualdad de género y la igualdad de oportunidades para todos.

En abril de 2021, el Consejo y el Parlamento adoptaron los dos programas que constituyen el Fondo de Justicia, Derechos y Valores de la Unión como parte del MFP para 2021-2027. Los programas permitirán seguir promoviendo, reforzando y protegiendo la justicia, los derechos y los valores de la Unión. El programa Ciudadanos, Igualdad, Derechos y Valores de 2021-2027 cubre específicamente la asignación de fondos a las organizaciones de la sociedad civil que trabajan para promover la igualdad de género y combatir la violencia contra las mujeres y niñas en la Unión. Dicho programa contará con un presupuesto total de un máximo de 1 550 millones EUR (un presupuesto de 641,7 millones EUR, con una asignación adicional de un máximo de 912 millones EUR). El programa Justicia contará con un presupuesto de 305 millones EUR.

Adhesión de la Unión al Convenio del Consejo de Europa sobre prevención y lucha contra la violencia contra las mujeres y la violencia doméstica (Convenio de Estambul)

El Convenio de Estambul, que entró en vigor en 2014, es el primer instrumento internacional jurídicamente vinculante sobre la prevención y lucha contra la violencia contra las mujeres y las niñas a escala internacional. En él se establece un marco global de medidas jurídicas y estratégicas tendentes a prevenir dicha violencia, asistir a las víctimas y castigar a los autores.

El Consejo de la Unión Europea decidió que el proyecto de Decisión relativa a la firma del Convenio debía dividirse en dos decisiones distintas: una sobre la cooperación judicial en materia penal y otra sobre el asilo y la no devolución. Ambas Decisiones del Consejo fueron adoptadas en mayo de 2017, tras lo cual la comisaria europea de Justicia, Consumidores e Igualdad de Género firmó el 13 de junio de 2017 el Convenio de Estambul en nombre de la Unión Europea.

Esta firma constituye el primer paso en el proceso de adhesión de la Unión al Convenio, que ahora requiere la adopción de decisiones por parte del Consejo para concluir el proceso. En el seno del Consejo, las propuestas legislativas correspondientes a este ámbito se tratan en el Grupo "Derechos Fundamentales, Derechos de los Ciudadanos y Libre Circulación de Personas". Sus debates se han centrado en un código de conducta que establezca la manera en que la Unión y sus Estados miembros cooperarán en lo que respecta a la aplicación del Convenio.

En su Resolución de 4 de abril de 2019, el Parlamento solicitó un dictamen del TJUE sobre la compatibilidad de las propuestas de adhesión de la UE al Convenio de Estambul con los Tratados y sobre el procedimiento para dicha adhesión. La decisión del TJUE fue que "[l]os Tratados no prohíben al Consejo esperar, antes de adoptar la decisión de celebración por la Unión del Convenio de Estambul, al "común acuerdo" de los Estados miembros. También concluyó que "[e]l acto de celebración puede escindirse en dos decisiones separadas cuando existe una necesidad objetiva".

Papel del Parlamento Europeo

El Parlamento ha desempeñado un papel muy destacado en el apoyo a la política de igualdad de oportunidades, sobre todo a través de la Comisión FEMM. En lo concerniente a la igualdad de trato en el mercado laboral, el Parlamento lleva a cabo su actividad sobre la base del procedimiento legislativo ordinario (codecisión), por ejemplo, en relación con:

La Directiva (UE) 2019/1158 del Parlamento Europeo y del Consejo, de 20 de junio de 2019, relativa a la conciliación de la vida familiar y la vida profesional de los progenitores y los cuidadores, y por la que se deroga la Directiva 2010/18/UE del Consejo, adoptada por el Parlamento Europeo y el Consejo en junio de 2019. Los Estados miembros debían aplicar esta Directiva a más tardar el 1 de agosto de 2021;

La posición del Parlamento sobre la propuesta de Directiva por la que se refuerza la aplicación del principio de igualdad de retribución entre hombres y mujeres por un mismo trabajo o un trabajo de igual valor a través de medidas de transparencia retributiva y de mecanismos para su efectivo cumplimiento (2021/0050(COD));

En marzo de 2022, la Comisión adoptó una propuesta de Directiva sobre la lucha contra la violencia contra las mujeres y la violencia doméstica (COM(2022)0105).

En lo que se refiere a la Directiva por la que se refuerza la aplicación del principio de igualdad de retribución entre hombres y mujeres por un mismo trabajo o un trabajo de igual valor a través de medidas de transparencia retributiva y de mecanismos para su efectivo cumplimiento, está previsto que el Parlamento fije su posición en la primera lectura del procedimiento legislativo ordinario. Además, el Parlamento contribuye a la configuración general de las políticas relacionadas con la igualdad entre mujeres y hombres a través de sus informes de propia iniciativa, talleres, audiencias y llamando la atención de otras instituciones sobre aspectos concretos. He aquí algunos ejemplos:

En mayo de 2022, la Comisión FEMM informó sobre las negociaciones tripartitas sobre el equilibrio de género entre los administradores no ejecutivos de las empresas cotizadas;

El Parlamento adoptó su posición sobre esta propuesta en primera lectura el 20 de noviembre de 2013. Esperó una década hasta que el Consejo adoptó su posición sobre la propuesta;

La situación cambió cuando la Presidencia francesa propuso una orientación general del texto, que fue adoptada por el Consejo el 14 de marzo de 2022. Este hecho abrió la puerta a las negociaciones interinstitucionales;

Además, la Comisión FEMM, junto con la Comisión de Libertades Civiles, Justicia y Asuntos de Interior (LIBE), celebró una audiencia pública en mayo de 2022 sobre la lucha contra la violencia de género en línea. La violencia de género en línea es la extensión desinhibida y casi siempre anónima del aumento de la violencia en nuestra sociedad. Los delitos digitales, los actos de intimidación, matonismo, acoso, revelación de datos personales, hostigamiento y otros actos violentos afectan principalmente a las mujeres y las niñas a través de internet, las redes sociales y las aplicaciones de mensajería instantánea;

Las Comisiones FEMM y LIBE llevan tiempo abordando estas cuestiones de la manera más amplia posible. Con anterioridad al examen del proyecto de Directiva sobre la lucha contra la violencia contra las mujeres y la violencia doméstica antes mencionado, se organizó esta nueva audiencia conjunta con el fin de estimular las reflexiones de los Estados miembros y proponer formas y medios para seguir mejorando el marco legislativo vigente;

En el plano interior, el Parlamento está asimismo llevando a cabo la integración de la perspectiva de género en la actividad de todas sus comisiones[1]. A tal fin, se han creado dos redes sobre la integración de la perspectiva de género, coordinadas por la Comisión FEMM. La red de presidentes y vicepresidentes responsables de la integración de la perspectiva de género reúne a diputados que desean incorporar una dimensión de género a la labor de sus comisiones. Cuentan con el apoyo de una red de administradores especializados en la integración de la perspectiva de género en la secretaría de cada comisión. El Grupo de Alto Nivel sobre Igualdad de Género y Diversidad promueve la formación y la sensibilización del personal del Parlamento y los grupos políticos en cuestiones de integración de la perspectiva de género.

Martina Schonard

# data[].attributes.attachment_link.title
La igualdad entre hombres y mujeres | Fichas temáticas sobre la Unión Europea | Parlamento Europeo

# data[].attributes.attachment_link.description
La igualdad entre mujeres y hombres es uno de los objetivos de la Unión Europea. Con el paso de los años, la legislación, la jurisprudencia y las modificaciones de los Tratados han contribuido a consolidar este principio, así como su aplicación en la Unión Europea.

# data[].attributes.body
Tortura: La tortura i altres maltractaments estan prohibits sempre, a tot arreu i contra qualsevol persona. En termes jurídics, la prohibició absoluta de la tortura i altres maltractaments no admet excepcions, és a dir, que el compliment no es pot relaxar ni tan sols en situacions d'emergència o guerra.

# data[].attributes.body
Llibertat i igualtat:

Espanya ha avançat amb pas ferm cap a la igualtat en els darrers 40 anys. Segons diferents estudis, hem escalat 12 posicions al rànquing d'igualtat de gènere de la UE.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
España ha avanzado con paso firme hacia la igualdad en los últimos 40 años. Según diferentes estudios, hemos escalado 12 posiciones en el ranking de igualdad de género de la UE. De esta forma, nuestro país se convierte en uno de los países que más ha progresado en estas dos últimas décadas. La España que conocieron mis abuelas, cuya generación apenas accedió a estudios medios o superiores, ni gozaba de autonomía para tomar decisiones vítales sin el consentimiento de un varón. Poco tenía que ver ya con el de sus hijas, que avanzaron hacia la igualad a medida que avanzaban hacia la democracia, y mucho menos con el de sus nietas, que viven ya en un país con altas cuotas de igualdad.

La consolidación de la democracia, el acceso a la educación, la imprescindible labor del movimiento feminista y las sucesivas leyes aprobadas por gobiernos progresistas han sido fundamentales para este salto. A pesar de ello, como en el resto del mundo, incluidos aquellos países indiscutiblemente líderes en igualdad, existen todavía resistencias profundamente enraizadas desde hace siglos que impiden avanzar con la suficiente velocidad en determinados cambios definitivos y que tienen su peor rostro en la violencia que todavía hoy sufrimos las mujeres por el hecho de serlo.

La violencia sexual hacia las mujeres ha ocupado estos últimos días buena parte de la portada de los periódicos por dos razones: nuevos episodios de violaciones en grupo a mujeres, algunas de ellas menores, y por la aprobación de una nueva legislación que cambia por completo el tratamiento de la violencia sexual, poniendo en el centro el consentimiento como eje fundamental de las relaciones sexuales ejercidas en libertad y como base de la configuración del delito en el caso de violencia y agresión sexual.

Detrás del debate de esta ley está la radiografía de un país que a pesar de su inequívoco avance en igualdad refleja elementos que nos deben preocupar y ocupar: un 2,8 millón de niñas y mujeres han sufrido violencia sexual en algún momento de su vida; en el último año según Amnistía Internacional, se ha registrado un aumento de violaciones de un 34 por ciento respecto al año anterior. Los datos, además, indican que el 84% de las víctimas de delitos contra la libertad e indemnidad sexual son mujeres y el 96% de los responsables de estos delitos son hombres. Esta realidad debe analizarse teniendo en cuenta otros datos como el hecho de que, en los últimos años, uno de cada cuatro varones se haya iniciado en el consumo de contenidos pornográficos en Internet antes de los 13 años y que el primer acceso a este contenido se adelante a los 8 años, principalmente por la "familiaridad" con las pantallas y el fácil acceso a la tecnología móvil. Un fenómeno, que, según diferentes estudios, está determinando claramente las relaciones sexuales entre los/as jóvenes.

En este contexto, garantizar como pretende la ley recién aprobada, una educación sexual basada en la información para ejercer las relaciones sexuales en libertad y en pie igualdad es vital, como lo es la limitación y prohibición de la publicidad de contenidos pornográficos y de prostitución, o la necesidad de combatir sin paliativos los estereotipos y las manifestaciones machistas y el tratamiento discriminatorio y vejatorio de las mujeres. A su vez, es también necesario tener una legislación clara que evite algunas interpretaciones y pronunciamientos judiciales, como ocurrió con la violación grupal de 'La Manada', generando una indignación y una movilización sin precedentes.

Con la a probación de esta ley volvemos dar un paso importante para conseguir que la violencia sexual, que afecta de manera desproporcionada a las mujeres, sea considerada un problema estructural de toda la sociedad. Permite, también, abordar la causas de fondo de estos fenómenos, eliminar cualquier resquicio de impunidad a los agresores, proteger a las víctimas a todos los efectos sin cuestionar su verdad y ayudar a erradicar de nuestra sociedad una desigualdad persistente que todavía hoy se manifiesta con su peor cara.

Una última reflexión: no resulta precisamente edificante volver a ver la división, el tono, ni los argumentos que algunos/as esgrimen en este debate. Banalizar los movimientos feministas, frivolizar el acoso, negar una y otra vez que exista una violencia ejercida específicamente contra las mujeres o mantener que proteger a las mujeres resulte ser una persecución contra los hombres explica en buena parte por qué, a pesar de los avances, cuesta tanto cambiar todo esto y llegar a la igualdad real.

Noticias relacionadas

# data[].attributes.attachment_link.description
España ha avanzado con paso firme hacia la igualdad en los últimos 40 años. Según diferentes estudios, hemos escalado 12 posiciones en el ranking de igualdad de género de la UE. De esta forma, nuestro país se convierte en uno de los países que más ha progresado en estas dos últimas décadas.

# data[].attributes.body
Brasil: L'escena d'un adolescent rebent fuetades per robar una barra de xocolata a São Paulo no és un cas aïllat en un país que maltracta els joves negres en gran quantitat. Els indicis de tortura son alarmants.

# data[].attributes.body
Tortura: A Amèrica llatina la tortura es il·legal, però últimament s’han donat casos d’aquest tema al 2017 a Brasil van fer-li fuetades a un noi que va robar xocolatines. I a Argentina s’estan donant casos de tortura. A més hi ha moltes tribus a l'Amazones i per xilè que son caníbals i torturen . També va haver-hi molta tortura durant la Colonització d’Amèrica llatina.

Igualtat de gènere:

A Amèrica llatina la violència de gènere és il·legal però no ho sembla, ja que és el continent amb més dones desaparegudes i més dones assassinades, en resum amb menys igualtat de gènere, la major part dels assassinats.

https://www.publico.es/internacional/torturas-tortura-america-latina-vigente-institucionalizada-complicidad-judicial.html

https://revistafal.com/la-violencia-contra-las-mujeres-en-latinoamerica/

# data[].attributes.body
Un nombre creixent de dones acaben en el superpoblat i insalubre sistema de pressions de Brasil, sotmeses a abusos físics i psicològics, inclosa, en alguns casos, la violació. La delinqüència i la violència han minvat l'atenció de la salut i l'educació.

# data[].attributes.body
Oceania:

Tortura: A les illes Salomó es practica la tortura, lla població sencera te el perill de ser torturada o en Austràlia es va fer viral un vídeo en el qual torturaven a uns nens en un reformatori

Igualtat de gènere: Té una “bretxa” de gènere del 73,8%. Austràlia està al lloc 43 del rànquing de la “bretxa” de gènere.

# data[].attributes.body
Australia: Les pràctiques abusives contra menors interns en un centre de Darwin i destapades per una cadena de televisió van obligar el govern australià a posar en marxa una investigació. L'ONU i l'AI exigeixen respostes.

# data[].attributes.attachment_link.description
We are a global movement of more than 10 million people in over 150 countries who campaign campaign for a world where human rights are enjoyed by all.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Please click here if you are not redirected within a few seconds.

Australia tiene una brecha de género del 73.8%. Con ese porcentaje Australia se sitúa en el puesto 43 del ranking de brecha de género, luego deberían disminuir las diferencias entre hombres y mujeres para situarse al menos en la media.

# data[].attributes.attachment_link.title
igualdad de genero en oceania - Google Search

# data[].attributes.attachment_link.description
Please click here if you are not redirected within a few seconds. Australia tiene una brecha de género del 73.8%. Con ese porcentaje Australia se sitúa en el puesto 43 del ranking de brecha de género, luego deberían disminuir las diferencias entre hombres y mujeres para situarse al menos en la media.

# data[].attributes.body
ARTICLE 1. Llibertat  i igualtat.
Tots els éssers humans neixen lliures i iguals en dignitat i en drets. Són dotats de raó i de consciència, i han de comportar-se fraternalment els uns amb els altres.

ARTICLE 5. Prohibició de la tortura.
Ningú no serà sotmès a tortures ni a penes o tractes cruels, inhumans o degradants.

# data[].attributes.attachment_link.description
Els drets humans i les llibertats fonamentals són el conjunt de drets i llibertats de caràcter universal, inalienable i inderogable inherents a totes les persones, i són objecte de protecció del dret internacional i del dret intern dels estats democràtics.