# data[].attributes.headline
ספר דניאל הספר האחרון של התנך מתוארך ע"פ המחקר ל 167 לפנה"ס

# data[].attributes.subject
ספר דניאל הספר האחרון של התנך מתוארך ע"פ המחקר ל 167 לפנה"ס

# data[].attributes.headline
הצהרת כורש ותחילת ימי הבית השני 539 לפנה"ס

# data[].attributes.subject
הצהרת כורש ותחילת ימי הבית השני 539 לפנה"ס

# data[].attributes.body
הצהרת כורש היא מתן אוטונומיה דתית לעם היהודי שגלה מארצו לבבל. היא ניתנה בִשְׁנַת אַחַת לְכוֹרֶשׁ מֶלֶךְ פָּרַס (עזרא א 1), כלומר שנה אחת לאחר שייסד את האימפריה הפרסית, בשנת 538 לפני הספירה.

להצהרת כורש שני נוסחים. האחד בשפת האימפריה, השפה הארמית (עזרא ו 5-3), והאחר בשפה העברית.

הצהרת כורש בלשון העברית:

כֹּה אָמַר כֹּרֶשׁ מֶלֶךְ פָּרַס כֹּל מַמְלְכוֹת הָאָרֶץ נָתַן לִי יְהוָה אֱלֹהֵי הַשָּׁמָיִם וְהוּא-פָקַד עָלַי לִבְנוֹת-לוֹ בַיִת בִּירוּשָׁלִַם אֲשֶׁר בִּיהוּדָה. מִי-בָכֶם מִכָּל-עַמּוֹ יְהִי אֱלֹהָיו עִמּוֹ וְיַעַל לִירוּשָׁלִַם אֲשֶׁר בִּיהוּדָה וְיִבֶן אֶת-בֵּית יְהוָה אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל הוּא הָאֱלֹהִים אֲשֶׁר בִּירוּשָׁלִָם. וְכָל-הַנִּשְׁאָר מִכָּל-הַמְּקֹמוֹת אֲשֶׁר הוּא גָר-שָׁם יְנַשְּׂאוּהוּ אַנְשֵׁי מְקֹמוֹ בְּכֶסֶף וּבְזָהָב וּבִרְכוּשׁ וּבִבְהֵמָה עִם-הַנְּדָבָה לְבֵית הָאֱלֹהִים אֲשֶׁר בִּירוּשָׁלִָם. וַיָּקוּמוּ רָאשֵׁי הָאָבוֹת לִיהוּדָה וּבִנְיָמִן וְהַכֹּהֲנִים וְהַלְוִיִּם לְכֹל הֵעִיר הָאֱלֹהִים אֶת-רוּחוֹ לַעֲלוֹת לִבְנוֹת אֶת-בֵּית יְהוָה אֲשֶׁר בִּירוּשָׁלִָם. וְכָל-סְבִיבֹתֵיהֶם חִזְּקוּ בִידֵיהֶם בִּכְלֵי-כֶסֶף בַּזָּהָב בָּרְכוּשׁ וּבַבְּהֵמָה וּבַמִּגְדָּנוֹת לְבַד עַל-כָּל-הִתְנַדֵּב. (עזרא א 2- 6).לקריאה נוספת

# data[].attributes.headline
חורבן ירושלים וגלות בבל סוף תקופת בית ראשון 586 לפנה"ס

# data[].attributes.subject
חורבן ירושלים וגלות בבל סוף תקופת בית ראשון 586 לפנה"ס

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
929 תנך ביחד

# data[].attributes.attachment_link.title
חורבן ירושלים / בגרות בתנך / 929

# data[].attributes.headline
גלות המלך יהויכין והאצולה מיהודה  597 לפנה"ס

# data[].attributes.subject
גלות המלך יהויכין והאצולה מיהודה  597 לפנה"ס

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
929 תנך ביחד

# data[].attributes.attachment_link.title
גלות יהויכין / בגרות בתנך / 929

# data[].attributes.headline
המלך יאשיהו נהרג בשדה הקרב 609 לפנה"ס

# data[].attributes.subject
המלך יאשיהו נהרג בשדה הקרב 609 לפנה"ס

# data[].attributes.body
על ימיו האחרונים של יאשיהו המלך מסופר:  "בְּיָמָיו עָלָה פַרְעֹה נְכֹה מֶלֶךְ מִצְרַיִם עַל מֶלֶךְ אַשּׁוּר עַל נְהַר פְּרָת, וַיֵּלֶךְ הַמֶּלֶךְ יֹאשִיָּהוּ לִקְרָאתוֹ וַיְמִיתֵהוּ בִּמְגִדּוֹ כִּרְאֹתוֹ אֹתוֹ"  (מלכים ב כג כט). נראה כי המלך יאשיהו ניסה לעצור את הצבא המצרי בדרכו לעזור לאשור.
ממקורות חוץ-מקראיים עולה כי בתקופת יאשיהו הלכה האימפריה האשורית ונחלשה. הדבר איפשר ליאשיהו להשתחרר מֵעוֹל אשור ולהשתלט על שטחים בְּפַחֲוַת שומרון. באותו הזמן התחזק גם מלך בבל, ונעשה אויב מסוכן לָאימפריה האשורית. מצרים לָחְמָה לצד אשור נגד בבל וקיוותה להשתלט על סוריה וארץ ישראל. יאשיהו ניסה לעצור את הצבא המצרי בדרכו לעזור לאשור. הוא בחר לפגוש אותו בִּמְגִידוֹ, שהייתה עיר חשובה על הדרך הראשית. ובקרב שהתחולל במגידו הוא נהרג.

# data[].attributes.headline
הרפורמה של יאשיה 622 לפנה"ס

# data[].attributes.subject
הרפורמה של יאשיה 622 לפנה"ס

# data[].attributes.body
המלך יאשיהו חולל מהפכה בחיים הדתיים החברתיים והמדיניים שבמרכזה ריכוז הפולחן בירושלים.(מלכים ב כ"א-כ"ג) לקריאה מעמיקה

# data[].attributes.headline
מסע סנחריב ליהודה 701 לפנה"ס

# data[].attributes.subject
מסע סנחריב ליהודה 701 לפנה"ס

# data[].attributes.body
בשנת 701 לפני הספירה יצא סנחריב מלך אשור למסע צבאי גדול לפלשת וליהודה, לדכא את המרד הרחב שנרקם נגד האימפריה האשורית על ידי ממלכות באנטוליה, צידון, פלשת ויהודה. על מסע זה יש ידיעות רבות ממקורות שונים.

מצירוף המקורות המקראיים והאשוריים עולה התמונה שסנחריב הגיע אל לכיש, צר עליה וכבשה, הפך את המקום למיפקדתו, ומשם פשטו גדודיו על ערי יהודה והרסו את מערכת ההגנה של הארץ. לאחר שכבש את כל ערי יהודה הבצורות (מלכים ב', י"ח 14, 17), שלח סנחריב צבא לירושלים, עם כמה שרים ובראשם רבשקה, בדרישה לכניעת חזקיהו (י"ח 17). חזקיהו אכן נכנע לסנחריב, ירושלים נשארה עומדת על תילה, אך חזקיה השתעבד לאשור.

לפי הכתובות האשוריות, אלפיים מתושבי הערים הוגלו, המצור על ירושלים הסתיים בכניעה מוחלטת של חזקיה לאשור, בלקיחת שלל רב, ובקריעת שטחים מממלכת יהודה וסיפוחם לפלשת.

המקרא מתאר תמונה שונה: מגיפה שפרצה במחנהו של סנחריב אילצה אותו לשוב לארצו, וירושלים לא נפגעה כלל. העובדה שחזקיהו המשיך למלוך לאחר המסע, ושלח מס לנינוה בירת אשור, מלמדת שאכן סנחריב נאלץ להפסיק את המצור על ירושלים מבלי לכובשה. הטלת המס הכבד על חזקיהו היא ביטוי של כניעה ושיעבוד.

# data[].attributes.headline
חורבן ממלכת ישראל 722 לפנה"ס

# data[].attributes.subject
חורבן ממלכת ישראל 722 לפנה"ס

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
929 תנך ביחד

# data[].attributes.attachment_link.title
חורבן ממלכת ישראל / בגרות בתנך / 929

# data[].attributes.headline
פילוג הממלכה המאוחדת 928 לפנה"ס

# data[].attributes.subject
פילוג הממלכה המאוחדת 928 לפנה"ס

# data[].attributes.body
על פי המסופר בספר מלכים א פרק י"א, פילוג הממלכה ארע בשנת 931 לפנה"ס, בימיו של רחבעם בנו של המלך שלמה. הסיבה לפילוג הייתה המתיחות בין שבטי הצפון לבית דוד ועול המיסים הכבד שהונהג בימי שלמה. ירבעם בן נבט היה המלך הראשון של ממלכת ישראל. שתי הממלכות הוסיפו להתקיים זו בצד זו עד לחורבן ממלכת ישראל על ידי אשור בשנת 720 לפנה"ס. ממלכת יהודה חרבה על ידי בבל בשנת 586 לפנה"ס. לקריאה נוספת

# data[].attributes.headline
ימי המלוכה בישראל  1000 לפנה"ס

# data[].attributes.subject
ימי המלוכה בישראל  1000 לפנה"ס

# data[].attributes.body
במאה ה-11 לפנה"ס שאול משבט בנימין התמנה למלך הראשון של שבטי ישראל. בימי מלכותו, לוכדו שבטי הצפון, הגלעד ויהודה ביישות פוליטית אחת, אבל איחוד זה היה רופף. בסוף ימי שאול עדיין נותרו חלקים גדולים של ארץ ישראל מחוץ לתחום השליטה הישראלי ובהם פלשת שבחוף, המובלעות הכנעניות שבעמקי הצפון ומישוריו, מובלעת ירושלים היבוסית וחלק ניכר מעבר הירדן. שלטונו של שאול אופיין בלוחמה מתמדת ובמאבקים כנגד העמים שבאזורים אלו, וכנגד העמלקים שבנגב.

לאחר מות שאול הוכתר דוד למלך בחברון וזכה להכרתם של שבט יהודה ויתר שבטי ישראל. דוד משל זמן רב, מ- 1000 עד 965 לפנה"ס בערך. כיבוש ירושלים היבוסית, מובלעת זרה שהפרידה בין שבט יהודה לבין השבטים הצפוניים, מילא תפקיד מכריע בגיבוש ממלכתו ועיצובה. מכאן ואילך נודעה ירושלים בשם 'עיר דוד' ושימשה מושב לשושלת בית דוד, מבתי המלוכה מאריכי הימים ביותר, שהתקיים במשך למעלה מארבע-מאות שנה. בימי דוד ובנו שלמה, נעשתה ירושלים למרכז הממלכה. הממלכה המאוחדת לא החזיקה ימים רבים וכנראה שסביבות שנת 930 לפנה"ס התפלגה לשתי ממלכות: ממלכת יהודה וממלכת ישראל. לקריאה נוספת

# data[].attributes.headline
תקופת ההתנחלות

# data[].attributes.subject
תקופת ההתנחלות

# data[].attributes.body
ספרי יהושע ושופטים משקפים תהליך של התנחלות שבטי ישראל בכנען. בספר יהושע שתי תפיסות עיקריות לגבי כיבוש הארץ בידי יהושע. לפי סיפורי הכיבוש (פרקים א-יב) יהושע כבש את כל הארץ. ולפי המשך הספר פרים יג-כא יש בנוסף על התפיסה הזו גם עדויות על כך שלא כל הארץ נכבשה והיו שטחים בשלטון כנעני המכונים "הארץ הנשארת" , ששטחים בהם נשארו לשבת גורמים אתניים מקומיים. תפיסה זאת גם עולה מספר שופטים. השלב שלפני ביסוס המלכוה בישראל מכונה במחקר, תקופת ההתנחלות. לקריאה נוספת

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מתוך ויקיפדיה, האנציקלופדיה החופשית

קנקן שפת צווארון. אוסף החוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה

קנקן שפת צווארון הוא קנקן שנמצא לרוב ב אתרים ארכאולוגים של יישובים ישראליים מ תקופת הברזל 1 בין השנים 1150 לבין 1000 לפנה"ס, תקופה המוגדרת כתקופת התנחלות השבטים.

הקנקן יועד לאחסון של יין, שמן או מים. הבסיס של הכלי אינו שטוח אלא קוני כך שהיו צריכים לנעוץ אותו בקרקע כדי שלא יישפך. עיצוב זה גם אפשר את הנחתו על גבי אבנים לבישול. צווארו נעשה צר והתרחב מעט בשפתו. דבר זה הזכיר לארכאולוגים את הצווארון של הכומר, כך קיבל את שמו -קנקן שפת צווארון.

קנקן שפת צווארון הוא ממצא חומרי חשוב המסייע לזהות אתר כאתר ישראלי ולא כנעני. בדרך כלל נמצא רק באתרים הישראלים של גב ההר ולא בשאר חלקי הארץ. קנקן שפת הצווארון נמצא גם באזורים שלא היו מאוכלסים על ידי ישראלים, ולכן הקשר הדוק של הקנקן עם הישראלים הקדומים עשוי להיות שגוי.

כלי זה אופייני לתקופת הברזל 1 ובעיקר לאתרי ההתנחלות בהרים. בהרי הגליל מצוי וריאנט דומה מהתקופה "קנקן גלילי".

# data[].attributes.attachment_link.title
קנקן שפת צווארון - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
מתוך ויקיפדיה, האנציקלופדיה החופשית קנקן שפת צווארון הוא קנקן שנמצא לרוב ב אתרים ארכאולוגים של יישובים ישראליים מ תקופת הברזל 1 בין השנים 1150 לבין 1000 לפנה"ס, תקופה המוגדרת כתקופת התנחלות השבטים. הקנקן יועד לאחסון של יין, שמן או מים. הבסיס של הכלי אינו שטוח אלא קוני כך שהיו צריכים לנעוץ אותו בקרקע כדי שלא יישפך.

# data[].attributes.headline
יציאת מצרים 1200 לפנה"ס לערך

# data[].attributes.subject
יציאת מצרים 1200 לפנה"ס לערך

# data[].attributes.body
הסיפור המקראי ממקם את יציאת מצרים בתחילת ספר שמות, לאחר הסיפור אודות אבות האומה ולפני הסיפור על תקופת החדירה לכנען, תקופת ההתנחלות. אין עדויות היסטוריות או ארכיאולוגיות לקיום של יציאת מצרים. ויש חוקרים רבים שמפקפקים במסופר. בין החוקרים הדוגלים בכך שהייתה יציאת מצרים בגרסה מסוימת, ישנם חילוקי דעות בדבר תארוכה המדויק. לפי חוקרים אחדים, התאריך האפשרי ליציאת מצרים הוא במאה ה- 12 לפנה"ס, בימי פרעה רעמסס השני.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
יש לערוך ערך זה. ייתכן שהערך סובל מבעיות ניסוח, סגנון טעון שיפור או צורך בהגהה, או שיש לעצב אותו, או מ פגמים טכניים כגון מיעוט קישורים פנימיים.

אתם מוזמנים לסייע ולערוך את הערך. אם לדעתכם אין צורך בעריכת הערך, ניתן להסיר את התבנית. ייתכן שתמצאו פירוט ב דף השיחה.

יש לערוך ערך זה. ייתכן שהערך סובל מבעיות ניסוח, סגנון טעון שיפור או צורך בהגהה, או שיש לעצב אותו, או מ פגמים טכניים כגון מיעוט קישורים פנימיים.

אתם מוזמנים לסייע ולערוך את הערך. אם לדעתכם אין צורך בעריכת הערך, ניתן להסיר את התבנית. ייתכן שתמצאו פירוט ב דף השיחה.

רַעְמְסֵס הַשֵּׁנִי (1303 לפנה"ס - 1213 לפנה"ס, לפי הכרונולוגיה הנמוכה; 1337 לפנה"ס - 1247 לפנה"ס לפי הכרונולוגיה הגבוהה), היה פרעה ומלך מצרים בשנים 1213-1279 לפנה"ס, במשך כ-66 שנה. הוא היה המלך השלישי ב שושלת ה-19, בנו של הפרעה סתי הראשון. היה נשוי ל-7 נשים מלכותיות והחזיק 200 פילגשים, מהן נולדו לו 96 בנים ו-60 בנות. הוא ידוע גם כ אוזימנדיאס (Οσυμανδύας), שם הנובע מ תעתיק יווני של שמו המלכותי.

פירוש שמו של רעמסס הוא: " האל רע ילד אותו", שמו המלכותי הרשמי היה: ״אוסר מע'ת רע סטפנ רע״ (במצרית: ״הצדק של האל רע חזק, נבחר האל רע״). כיום מכונה בספרות המחקר ההיסטורי-ארכאולוגי: "רעמסס הגדול" (ב אנגלית: "Ramses the Great"), כדי להבדילו מפרעונים אחרים בעלי השם רעמסס שכוחם הצבאי, אורך שלטונם וגודל ממלכתם היו קטנים בהרבה משלו. הוא נחשב לאחד הפרעונים החזקים והמשפיעים ביותר בהיסטוריה של מצרים. רעמסס השני בנה את פר-רעמסס, עיר בירה חדשה ב דלתא של הנילוס, שבשיא גדולתה אוכלוסייתה עמדה על כ-300,000 תושבים. הוא בנה מבנים ומונומנטים מפוארים רבים ברחבי הממלכה. בין החשובים שבהן ניתן למנות את מקדש הזיכרון המכונה ה" רעמסאום" במערב תבאי, מקדש האבן ב אבו סימבל, וקבר אחת מנשותיו הרבות, המלכה נפרטרי ב עמק המלכות. לפי עדויות מסוימות, היו לו מעל למאתיים ילדים.

רעמסס נפטר בערך בגיל 90, גיל מאוד מבוגר בימים ההם.

תבליט שמתאר את רעמסס השני כילד

רעמסס השני נולד כבן הזקונים לאחר בת בכורה לסתי הראשון ואשתו טויה, והיה ממעמד "פשוטי העם" (Commoners) עוד בטרם מונה סביו, רעמסס הראשון, שהיה קצין צבא מוערך של פרעה חורמחב מהשושלת ה-18 ליורשו של המלך הנ"ל שככל הנראה סבל מ עקרות כיוון שלא העמיד צאצאים שירשו אותו - כפי הנראה חורמחב ראה שלרעמסס הראשון יש צאצאים ולכן יהיה קל למשפחתו להמשיך את דרכו אחריו כנהוג בשושלות מצרים העתיקה ויימנע מאבק על השלטון כפי שקרה בין חורמחב ל איי לאחר מות תות ענח' אמון. משפחתו כנראה הייתה מאזור הדלתא של הנילוס. סבו, שהיה בעצמו בן לאיש צבא בשם סתי, מלך כשנתיים בטרם נפטר ואז עלה לכס אביו של רעמסס, סתי הראשון, ורעמסס הילד הרך בשנים נהפך לנסיך מצרים. מכתביו עולה כי למד קרוא וכתוב בגיל 9 מסופרי אביו וכהני המקדשים. רעיה, סביו מצד אמו היה קצין צבאי שנשא בתואר "האחראי על ה מרכבות" והיה נשוי לאישה ששמה R]uia]. יש טענה שלהוריו היה בן בכור שנפטר בגיל צעיר, מה שהופך את רעמסס לילד השלישי במשפחתו של סתי.

רעמסס השני נחשב לאחד הפרעונים החזקים והמשפיעים ביותר בהיסטוריה של מצרים. הוא בנה את פר-רעמסס, עיר בירה חדשה ב דלתא של הנילוס שבשיא גדולתה הגיעה ל-300,000 תושבים. הוא בנה מבנים ומונומנטים מפוארים רבים ברחבי הממלכה. בין החשובים שבהן ניתן למנות את מקדש הזיכרון המכונה ה" רעמסאום" במערב תבאי, מקדש האבן ב אבו סימבל, וקבר אחת מנשותיו הרבות, המלכה נפרטרי ב עמק המלכות. לפי עדויות מסוימות, היו לו מעל מאתיים ילדים.

בגיל 14 רעמסס השני מונה על ידי אביו, סתי הראשון, ל נסיך עוצר האזור. שמשמעו שליט בפועל (במלוכה, עוצר מקבל בדרך כלל את השלטון בשל היעדרו של המלך, או אי-יכולתו למלוך עקב נסיבות שונות). סבורים כי קיבל את כס המלוכה בסוף שנות העשרה לחייו. מנתוני הרשומות ההיסטוריים והעכשווים במצרים, נאמר בעבר כי הוא חי עד גיל 99, אולם סביר יותר כי מת בשנתו ה-90 או ה-91. זאת לפי החישוב כי הפך לפרעה ב-1279 לפנה"ס. רוב האגיפטולוגים מאמינים כי הוא עלה לשלטון ב- 31 במאי 1279 לפנה"ס. נראה שנשא לאישה את נפרטרי, אשתו ומלכתו הבכירה, בסוף שנות גיל ההתבגרות שלו או בראשית שנות העשרים שלו. אישה חשובה נוספת הייתה איסטנופרט שבנה מרנפתח ירש את רעמסס השני. אישה חשובה נוספת הייתה בתו בינתענת שהייתה בתה של איסטנופרט, לה נישא בשנה ה-25 למלכותו. היא האריכה חיים אחריו.

ציור קיר המתאר את רעמסס השני רוכב על מרכבתו בעודו אוחז בחץ וקשת (במציאות היה נהג שמאחוריו עמד הקשת) ומכה בנובים שמרדו בשלטונו

בשנתו השנייה למלכות הותקפה מצרים בידי שודדי ים שרדנים שפלשו דרך הדלתא של הנילוס ושהוכנעו על ידי צבאו של רעמסס, ששילב את אלו מבין השבויים שלקח כחיילים בצבאו, מימיו נותרו שתי אסטלות המנציחות את האירוע: אסטלת טאניס ו אסטלת אסואן. רעמסס השני נודע במסעות ה כיבוש הרבים שניהל שהציבו אותו בשיא הגודל של האימפריה המצרית מאז ימי תחותימס השלישי ובמיוחד במאבקו עם ממלכת החיתים (ששכנה באזור טורקיה של ימינו) על השליטה ב כנען וב ממלכת אמורו.

בשלב כלשהו בשלטונו חלה התפרעות של ה שסו מ הר שעיר ומצד מואב שבזזו ערים אחרות וסירבו להכיר בשלטון המצרי בפרובינציה המצרית " כנען", רעמסס שלח כוחות למגר את המרידות באזורים הללו. במהלך היריבות עם ה חיתים צצו בעיות עם ה מואבים שרצו לפי הכרוניקות המצריות לכרות ברית עם החתים ולצאת מעול המצרים, את המשבר ניהל רעמסס בצורה דיפלומטית ועל הדרך גם לימד את בנו הבכור, אמונהרחופשף, את רזי ההתנהלות מול הזרים בכתובות קיר בת שבע שורות שהכין במקדש ב לוקסור: "דבר אל מנהיג הזרים, ואמור: אתה רע, אף אחד לא יודע את מעשייך הטובים, ולכן אומרים בארמון, חיים-כוח-בריאות, אתה כרתת ברית עם החיתי, עוד אדם רע, כמו כל אחד מהסוג שלך".

מאבק זה הגיע לסיומו ב קרב קדש, קרב שנערך בעיר קדש אשר ב סוריה של ימינו. הקרב הסתיים ללא הכרעה ברורה, אך הוא מצידו טען במקדשים וכתובות שהקים עם חזרתו למצרים כי ניצח במלחמה את אויביו - האימפריה החתית (שטענו טענות דומות ברישומיהם על קרב זה). לאחר הקרב עברה ממלכת אמורו לחסות האימפריה החתית, והתרופף השלטון המצרי בכנען, החלה תסיסה בקרב התושבים המקומיים ורעמסס נאלץ להתמודד עם מרידות שצצו במרחב הכנעני עד תום מלכותו. לפי פפירוס אנאסטאזי א הוא גם חתם על או יזם חוזה הסגרת מורדים מכנען עם קדג'רדי, ראש קבוצה שנקראה "איסר" שחיה ב גליל המערבי והוצע לזהותה עם שבט אשר הפרוטו-ישראלי.

ב נוביה הכניע רעמסס השני במספר מסעות שעשה את השבטים הסוררים ודיכא מרידות, הוא נתפש שם כשליט כה חזק שהתפתחה כת שסגדה לו כאל ונתקיימה עד עליית ה נצרות במדינה. עם חתימת הסכם השלום עם מלך החתים ונישואיו הפוליטיים לנסיכה חיתית, בשנתו ה-21 של רעמסס השני, ובעקבותיו הוא התפנה למפעלי הבנייה הגדולים שלו. אשר כללו גם את בניית הערים פֶּר-אַתוּם (פיתם) ופֶּר-רעמסס, שלפי ה מקרא נבנו על ידי בני ישראל. לאחר חתימת חוזה השלום בין מצרים העתיקה לבין האימפריה החיתית היגרו למצרים חיילים חיתיים שהתמקמו במצודה שהוקמה בעיר פר-רעמסס שהייתה בירת הממלכה המצרית וב ממפיס מאוזכר "שדה של חתים".

בצבאו של רעמסס השני שרתו חיילים שרדנים שהיו כפי הנראה שכירי חרב שהעסיק בחיל המשמר האישי שלו (הפעם הבאה שמקורות מצריים מספרים עליהם זה כאויבים בימי בנו של רעמסס: גויי הים) לצד לובים נאמנים למרותו (לוב הייתה אזור סורר עם שבטים שלא רצו לחיות בכפוף למצרים) וכנענים שכאלה. גם בחצרו של רעמסס השני היו עדויות לקשרים דיפלומטיים ענפים: נשים זרות מנישואין פוליטיים ופילגשים, סחורות ומזון רב שיובא מהארצות הכבושות. למרות היותם בעלי מוצא זר שלכאורה היה צריך להסליל אותם לעבודות בזויות, בימי רעמסס השני ויורשו היו לבנטינים רבים מבין ה"משרתים" (כינוי שמסמן פקידים ממוצא זר) בחצרו המלכותית ובמוסדות כמו מקדשים, דוגמה בולטת היא שר משקים בשם בן אזן שנולד ב ירדן ושירת גם אותו וגם תחת בנו ויורשו, מרנפתח.

רעמסס השני בחצרו המלכותית אל מול אחד מבניו ומשרתיו

לאחר חגיגות 30 השנים למלכותו ערך חגיגת סד (פסטיבל שנועד לציין שנת מלכות שלושים במספר במצרים העתיקה) בכל שנה שנייה או שלישית למלכותו עד תום חייו. בשלב בו היה כבר מבוגר וחלש, מכדי ל רוץ בטקס הסד מתחנה לתחנה (כ-30 מ'), היה כפי הנראה נציג (שמונה מטעמו) מבצע את הטקס בעבורו.

רעמסס השני בנה מקדש עשוי לבנים ובוץ באבוסיר שבקרבת קהיר, שגודלו 32 מטר על 51 מטר. גילוי המקדש פורסם בשלהי 2017.

מבחינה דתית בימיו אומצו אלים כנעניים כמו ענת, בעל ו רשף לתוך הפולחן המצרי, יש עדויות קלושות לאימוץ של אלים מלוב ושום עדות לאימוץ אלים מכוש.

בירתו, פי-רעמסס, אכלסה ככל הנראה כ-100,000 תושבים (מקביל לכמחצית מאוכלוסיית הכנענים דאז שחיו בתיחום שטחי מדינת ישראל המודרניים) והייתה מטרופולין שאין כדוגמתו במצרים העתיקה של ימיו.

למרות שרעמסס הקים כתובות ותבליטים ברחבי מצרים שמתארים ניצחונות צבאיים ב לוב כנגד השבטים המקומיים שם, כיום ישנם חוקרים שטוענים כי הממצא הארכאולוגי בלוב שולל אפשרות שבימי רעמסס השני התקיימו שם מלחמות וכי המצרים למעשה חיו בשלום עם הלובים שהיו חברה חקלאית שתרמה להתפתחות החקלאות במצרים.

לפי אחת הדעות, רעמסס השני עשוי להיות הפרעה המדובר בסיפור יציאת מצרים - שכן לפי המקרא בני ישראל הועבדו בבניית 'עיר מסכנות' ששמה רעמסס, וייתכן שהיא נקראה על שם רעמסס הראשון או השני. חלק מהחוקרים מזהים אותו כפרעה המשעבד המוזכר ב ספר שמות בסיפור יציאת מצרים וחלק כפרעה שהומלך לאחר מות המשעבד ושלכאורה רדף אחר משה ו שבטי ישראל ל ים סוף, ולכן לדעתם השעבוד הוא מימי סתי הראשון. הראשון לזהותו כך היה ההיסטוריון אוסביוס מקיסריה במאה ה-3 לספירה. לעומת זאת, חוקרים אחרים והמסורת המוסלמית מזהים את פרעה המקראי, בדמות בנו ויורשו של רעמסס ה-2, מרנפתח. ישנן גם דעות שונות מאוד בנושא תיארוך יציאת מצרים.

במהלך החיפושים הגדולים ב שנות ה-20 של המאה ה-20 ב עמק המלכים, נמצא קברו במבנה גדול וריק. ההשערה היא שכל אוצרותיו שנקברו עמו נגנבו בידי שודדי קברים, ופאר הקבר הושחת בעקבות הצפות של נהר ה נילוס. לאחר מציאת גופתו החנוטה (שמוצגת כיום ב מוזיאון המצרי ב קהיר), ניתן לדעת שראשו היה גדול ואפו נשרי (לצד לסת בולטת), תיאורים שאינם מתוארים בשום כתב עתיק. הוא נפטר בסביבות גיל 90. ירש אותו בנו ה-13, פרעה מרנפתח. גופתו היא בגובה 1.73 מטר (גבוה מהמצרי הממוצע לזמנו) במשקל 78 ק"ג ובדיקת שערו העלתה כי היה אדמוני, דבר נדיר במצרים העתיקה שכן אדומי שיער נחשבו למקושרים לאל סת, אויבו של אוסיריס. הוצע כי למומיה של רעמסס השני כמו גם לאביו, סתי הראשון, ולבנו של רעמסס, מרנפתח, יש מאפיינים מזרח תיכוניים ברורים: גובה, אף נשרי, ופרצוף בעל מתאר אובלי צר ולסת בולטת. שערות המומיה שלו הכילו עדויות לצביעת השיער ב חינה לחקות את הגוון המקורי של השיער. אבחון של המומיה העיד על דלקת מפרקים ו טרשת עורקים. מחקר אחר הראה כי גבו היה עם דלקת חוליות מקשחת שגרמה לו ללכת כפוף בעשורים האחרונים של חייו. כפי הנראה סיבת מותו הייתה דלקת חריפה ביותר שהתפתחה בחניכיו בשל חוסר בהיגיינת פה בזמנו והותירה אותו עם מעט שיניים ועם חור בולט בסנטר, אולם מידע זה אינו מאושש דיו.

בתוך נחירי המומיה שלו נמצאו שרידי פלפל שחור ועצמות בעלי חיים קטנים שכנראה הוטמנו בעת החניטה כדי לשמר את צורת האף המקורית, כפי שהייתה בחייו.

ב- 2 באפריל 2007 הוחזרה למצרים קווצת שיער של רעמסס השני שנגנבה בשנות ה-70 על ידי בנו של אחד מעוזרי המעבדה שהיו אחראים על ניתוח הממצאים ובדיקתם. לאחר מותו נקבר ב עמק המלכים ומאוחר יותר הועבר לקבר מלוכה בו הוא התגלה בשנת 1881 והיום הוא מוצג ב מוזיאון המצרי בקהיר.

יש חוקרים מסוימים, לדוגמה פרופ' דייוויד רול הבריטי וד"ר רחלי שלומי-חן מ האוניברסיטה העברית, שמציעים כי אף על פי שהיוחסין של רעמסס השני בדורות שלפני סביו לא ברורים דיו, ייתכן כי עצם ההכרה שלו במלכי ה חיקסוס כפי שהיא מופיעה ב רשימת המלכים מטורינו ובחגיגת 400 השנה לקבלת האל סת בידיהם בדלתא של הנילוס ( אסטלת 400 השנים שלו), קביעת בירת ממלכתו ב פר-רעמסס שבה התקיימה גם בירתם אווריס, כמו גם העובדה כי אביו וסבא-רבא שלו נקראו "סתי" כמו שמו של האל הראשי של החיקסוס (שבשל כך לא היה אהוד על מצרים מקומיים) יחד עם חיבתו של רעמסס לאלים כנעניים (קרא לסוסתו האהובה ולבתו הבכורה בינתענת על שם אלת המלחמה הכנענית ענת) ולצד מאפייניו הפיזיים שנראים לא שגרתיים לאדם מצרי (אף מעוקל ושיער חלק) מקימים אפשרות שמוצאו של רעמסס הוא בחלקו חיקסוסי, כלומר אבותיו הם משרידי החיקסוס שנשארו משועבדים בדלתא (בה נולד הוא ואף שני הדורות שלפניו) לאחר הכיבוש של יעחמס הראשון, והתבוללו עם השנים בחברה המצרית, תוך שמורשתם נשתמרה בדרך כלשהי עד ימיו שלו. מנגד יש גם הטוענים כי אסטלת 400 השנים מתייחסת לפרעה קדום יותר ששמו המלכותי הכיל את ההירוגליף של סת, לצד קנה סוף ו צרעה (שמשמעותם היא "העליון ביותר") אך זה היה רק חלק משמו - ובאמצעות ספירת 400 שנים אחורה מייסוד האסטלה הנ"ל מניחים שמוצא משפחתו של רעמסס השני היה מ פכטינוברע (שהוצע גם ששמו היה "פכנוברע"), שהוא פרעה עתיק ששלט ב-1640 לפנה"ס בזמן השושלת ה-17 ולדעת חלקם ציון 400 השנה באסטלה מתייחס ליום חג לאל סת בזמן שלטונו של אב קדמון זה.

פסלו החרב של רעמסס השני ב רעמסאום תואר ב סונטה המפורסמת אוזימנדיאס של המשורר האנגלי פרסי ביש שלי. הסונטה נכתבה בשנת 1818, חמש שנים לפני ש ז'אן-פרנסואה שמפוליון פענח את כתב החרטומים, והשם "אוזימנדיאס", כמו גם תיאור הפסל, הסתמכו על ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס, ששיבש ביוונית את שמו המלכותי הרשמי של רעמסס השני ״אוסר-מאע'ת-רע סטפ-אנ-רע".

על שמו קרויה אחת מ תחנות הרכבת המרכזיות והחשובות ב קהיר, " תחנת רעמסס".

# data[].attributes.attachment_link.title
רעמסס השני - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
יש לערוך ערך זה. ייתכן שהערך סובל מבעיות ניסוח, סגנון טעון שיפור או צורך בהגהה, או שיש לעצב אותו, או מ פגמים טכניים כגון מיעוט קישורים פנימיים. אתם מוזמנים לסייע ולערוך את הערך. אם לדעתכם אין צורך בעריכת הערך, ניתן להסיר את התבנית. ייתכן שתמצאו פירוט ב דף השיחה.

# data[].attributes.headline
תקופת האבות: אברהם יצחק ויעקב ועוד...1800- 1500 לפנה"ס לערך

# data[].attributes.subject
תקופת האבות: אברהם יצחק ויעקב ועוד...1800- 1500 לפנה"ס לערך

# data[].attributes.body
סיפורי המקרא מתארים את נדודי האבות ברחבי אזור מסופוטמיה, עירק של ימינו, ועד אזור מצרים. על-פי המסופר במקרא יצאו אברהם ובני משפחתו מאוּר כַּשְׂדִים (ליד שפך נהר פרת), ונדדו בכיוון צפון מזרח - עד שהגיעו לחרן, ומשם - לארץ כנען.
גם לאחר שאברהם התיישב בארץ, הוא וצאצאיו המשיכיו לנדוד באזור, והגיעו בנדודיהם לשכם, לבאר שבע, לחברון ולמצרים.
המקרא ממקם את האבות במרחב, אך לא בזמן. חוקרים ננוטים להקביל את סיפורי האבותואת הרקע ההיסטורי המשתקף בסיפורי התורה למחצית הראשונה של האלף השני לפנה"ס, לתקופה של 1800- 1200 לערך לפנה"ס. למידע זנוף, ניתן ומומלץ להאזין פודקאסט עם פרופ' ישראל פינקלשטין על תיארוך סיפורי האבות