# data[].attributes.attachment_caption
"Reading book can seriously damage your ignorance."

# data[].attributes.headline
Impact of a Book (by Jorge Méndez Blake)

# data[].attributes.subject
Impact of a Book (by Jorge Méndez Blake)

# data[].attributes.headline
Qu'est-ce qu'une bonne littérature? (Viart-Vercier 1)

# data[].attributes.subject
Qu'est-ce qu'une bonne littérature? (Viart-Vercier 1)

# data[].attributes.headline
B. Vian - L'Écume des jours: Avant-propos

# data[].attributes.subject
B. Vian - L'Écume des jours: Avant-propos

# data[].attributes.headline
Boris Vian - un univers et une langue à part

# data[].attributes.subject
Boris Vian - un univers et une langue à part

# data[].attributes.headline
Qu'est-ce qu'une bonne littérature? (Viart-Vercier 2)

# data[].attributes.subject
Qu'est-ce qu'une bonne littérature? (Viart-Vercier 2)

# data[].attributes.headline
Ch. Djavann : Comment peut-on être français ? (J. Górecka)

# data[].attributes.subject
Ch. Djavann : Comment peut-on être français ? (J. Górecka)

# data[].attributes.headline
Čítaj literatúru ako profesor (T. C. Foster)

# data[].attributes.subject
Čítaj literatúru ako profesor (T. C. Foster)

# data[].attributes.attachment_caption
Je "Hľadanie strateného času" Proustovou autobiografiou?"

# data[].attributes.body
"...biografický prístup je však presne tou metódou interpretácie literárneho textu, ktorú Proust vehementne odmietal. Podľa neho umelci v procese tvorby celkom prekračujú svoje konvenčné Ja, a preto skúmať dielo cez charakter či osudy tvorcu je viac-menej zbytočné. Autor nie je primárne fyzická osoba produkujúca umenie, je to skôr špecifický typ jazyka, jedinečná perspektíva oslobodená od sociálne definovaného Ja. Je to autor-štýl, nie autor-producent. Nie náhodou sa na Prousta odvoláva Roland Barthes vo svojej známej štúdii Smrť autora. Preto ani Hľadanie nie je Proustovou autobiografiou. Na druhej strane román jednoznačne rozpráva o mnohých autorových skúsenostiach a zážitkoch, niekedy prostredníctvom vedľajších postáv. Kniha tiež opakovane tlmočí Proustove názory a pozorovania v podobe, v akej ich formuloval vo svojich kritických esejach. Vykladači Prousta zvyknú dôsledne rozlišovať medzi autorom, hrdinom a rozprávačom príbehu, lenže v niektorých pasážach textu nedokážeme jednoznačne určiť, či patria narátorovi, autorovi alebo hrdinovi. Najčastejšie ide o pasáže tlmočiace myšlienkové pochody a reflexie. Komu ale patria? Hlas tejto záhadnej bytosti komentuje prítomnú chvíľu, a predsa sa k nám prihovára z akéhosi večného potom. Proust je odrazu všade a nikde, je autorom, hrdinom aj rozprávačom, Charlusom, Bergottom aj Swannom, pozorovateľom aj pozorovaným a nakoniec je aj v čitateľovi a v jeho skúsenosti. Napriek rozdeleniam lingvistov preniká všetkými úrovňami. Je azda najlepším príkladom tej postavy  ̶  monštra, opisovanej v poslednej vete Hľadania, ktorej prináleží tak málo miesta v priestore, ale zato obýva nekonečné roviny času."

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Presne pred sto rokmi, 18. novembra 1922, zomrel francúzsky spisovateľ, kritik a estetik Marcel Proust. Pred smrťou nadiktoval posledné korektúry svojho tritisícstranového románového cyklu, ktorým prekopal nové cesty literatúre nasledujúcich desaťročí. Jeho názov - Hľadanie strateného času - dnes pozná každý, ale posolstvo románu zostáva do veľkej miery záhadou a naďalej vyvoláva živú polemiku. Aspoň vo svete, keď už nie u nás. Táto monumentálna (aj keď nie celkom dokončená) freska zaznamenáva život vo Francúzsku od Dreyfusovej aféry po medzivojnové obdobie; od výslnia aristokratických salónov až po utajované homosexuálne komunity. No v prvom rade sú v tomto diele dejové zvraty takmer úplne nahradené reflexiami rozprávača a premenami v optike hlavného hrdinu, ktorý nakoniec, po sérii čiastkových poučení a po všetkých citových peripetiách, šťastlivo uniká všadeprítomnému snobizmu a stáva sa sám umelcom ̶ spisovateľom. Z genézy spisovateľa spravil Proust strhujúcu drámu, dôsledne vyvažovanú desivou nudou a prázdnotou mondénneho života, ktorú nám autor reprodukuje v celej jej bľabotajúcej neznesiteľnosti.

Sto rokov po Proustovej smrti je možno načase pripomenúť jeho tvorbu aj v slovenskom prostredí, kde je o ňu minimálny záujem (stále nemáme preložené do slovenského jazyka ani Hľadanie strateného času, okrem prvého dielu v preklade Eleny Krššákovej). Táto bariéra a nevšímavosť však môžu byť aj výhodou, pretože zabezpečujú určitý odstup od Proustovho kultu, ktorý jeho dielo skôr deformuje a zatemňuje, než by ho približoval. Texty šíriace a priživujúce tento kult začínajú obvykle exkurzom do autorovho života, pripomenie sa jeho korkom odhlučnená izba, smrť matky či skrývaná homosexualita. Rozvinie sa prvoplánová psychoanalytická konceptualizácia jeho života a diela. Vypočítajú sa historické osobnosti, ktoré majú byť predlohami Proustových postáv: Charles Haas, Robert de Montesquiou, Sarah Bernhardt či Anatole France. Takýto biografický prístup je však presne tou metódou interpretácie literárneho textu, ktorú Proust vehementne odmietal. Podľa neho umelci v procese tvorby celkom prekračujú svoje konvenčné Ja, a preto skúmať dielo cez charakter či osudy tvorcu je viac-menej zbytočné. Autor nie je primárne fyzická osoba produkujúca umenie, je to skôr špecifický typ jazyka, jedinečná perspektíva oslobodená od sociálne definovaného Ja. Je to autor-štýl, nie autor-producent. Nie náhodou sa na Prousta odvoláva Roland Barthes vo svojej známej štúdii Smrť autora. Preto ani Hľadanie nie je Proustovou autobiografiou. Na druhej strane román jednoznačne rozpráva o mnohých autorových skúsenostiach a zážitkoch, niekedy prostredníctvom vedľajších postáv. Kniha tiež opakovane tlmočí Proustove názory a pozorovania v podobe, v akej ich formuloval vo svojich kritických esejach. Vykladači Prousta zvyknú dôsledne rozlišovať medzi autorom, hrdinom a rozprávačom príbehu, lenže v niektorých pasážach textu nedokážeme jednoznačne určiť, či patria narátorovi, autorovi alebo hrdinovi. Najčastejšie ide o pasáže tlmočiace myšlienkové pochody a reflexie. Komu ale patria? Hlas tejto záhadnej bytosti komentuje prítomnú chvíľu, a predsa sa k nám prihovára z akéhosi večného potom. Proust je odrazu všade a nikde, je autorom, hrdinom aj rozprávačom, Charlusom, Bergottom aj Swannom, pozorovateľom aj pozorovaným a nakoniec je aj v čitateľovi a v jeho skúsenosti. Napriek rozdeleniam lingvistov preniká všetkými úrovňami. Je azda najlepším príkladom tej postavy ̶ monštra, opisovanej v poslednej vete Hľadania, ktorej prináleží tak málo miesta v priestore, ale zato obýva nekonečné roviny času.

Za uplynulých sto rokov sa zakorenila celkom neopodstatnená charakteristika Prousta ako neznesiteľne ťažkého a nudného autora. Pravdepodobne preto, aby si jeho čitatelia a čitateľky podržali exkluzivitu úzkeho krúžku zasvätených. Domýšľavo nám hovoria: ani ho nečítajte, je taký komplikovaný, že aj my sme ho ledva dočítali. Pritom ide síce o veľmi dlhý, ale na pomery experimentálneho románu skutočne zábavný a relatívne ľahko prístupný text. Je to kniha, pri ktorej sa veľakrát spontánne rozosmejete. Predstierať, že je určená len intelektuálnej elite, znamená prihlásiť sa k rovnakému snobizmu, aký bol najčastejším terčom Proustovho humoru. Treba, samozrejme, uznať, že román Hľadanie strateného času nie je „štandardným" románom, ale prepisuje akékoľvek zaužívané naratívne vzorce. Vynachádza také techniky rozprávania, ktoré nemajú menší ciel ako zjednotiť formu s obsahom, fikciu s realitou, vnem s reflexiou či minulosť s prítomnosťou a budúcnosťou. Celé dielo je navyše koncipované cyklicky. Ako má byť čítané, pochopíme až v jeho závere, kedy by sme teoreticky mali začať čítať odznovu. V tomto zmysle je to kniha bez konca.

Hľadanie strateného času nie je len príbehom o nespavosti a napchávaní sa magdalénkami, je to aj román o premenlivosti a neuchopiteľnosti podstaty javov, charakterov či spomienok a o nekonečnom úsilí pozorovateľa pretaviť tieto premenlivé entity a afekty do zrozumiteľného umeleckého diela. Proust pochopil, že na to, aby jeho vlastný zážitok (telesný či intelektuálny) mohol fungovať aj na čitateľov a čitateľky, aby jeho filozofické a estetické úvahy mohli byť celkom pochopené, je nutné ich znovu artikulovať pomocou naratívnych stratégií, vytvorených im na mieru. Vynašiel postupy, ktoré mu umožnili poprieť nudu autobiografie aj nezainteresovaný odstup teoretického výkladu, a vyzdvihnúť tak existenciálny aj kognitívny rozmer literárnej fikcie. Tri veľké témy západnej filozofie: 1. tému identity ̶ problém subjektu, jednoty a integrity; 2. tému poznania a jeho hraníc; 3. tému času - smrti, plynutia, pohybu a zabudnutia dokázal Proust neumelo začleniť do svojho románového cyklu. V mysli čitateľa alebo čitateľky sa vynárajú akoby odnikiaľ, tvoria skôr atmosféru románu než jeho obsah, sú výkladom uskutočneným cez samotnú štruktúru a formu textu. Tak ako Joyce v oblasti surových dát a predstáv - základnej, ešte nespracovanej látky nášho vedomia - dosiahol maximum, čo je vôbec reprodukovateľné a čitateľsky únosné, podobne Proust popísal percepčné procesy ako oblasť oveľa širšiu a protirečivejšiu, než akú zachytávajú konvenčné jazykové obraty a zaužívané pojmové kategórie. Jeho pohľad preniká oblasťami senzuálnych aj intelektuálnych podnetov, mieša perspektívy, žánre aj časové roviny. Okľukou cez nečakané zdroje a stimuly sa zavŕtava do reality. Pomocou metafor a analógií Proust neustále ukazuje, že niečo z jednej sféry ľudskej skúsenosti sa podobá niečomu z inej sféry. Snaží sa vyhmatať, čo majú tieto rozdielne veci na vyššej, abstraktnejšej úrovni spoločné, bez toho, aby zredukoval realitu na jednoduchý pojem. Je to monomaniak, posadnutý jediným cieľom, pre ktorý by obetoval celý svet. Zachytiť okamihy splynutia, kedy to, čo malo byť navždy rozpojené, spojí na inej esenciálnej a čistej rovine života. Metafora, sen a mimovoľná spomienka, tri dôležité nástroje Hľadania, majú prinajmenšom toto spoločné ̶ dokážu spojiť nespojiteľné. Vedecká pravda sa odohráva v izolovaných svetoch, kde poznatky a dáta z odťažitých oblastí pôsobia rušivo a nezmyselne. Umelecká pravda umožňuje prevod jednej oblasti do druhej, celkom iný typ aproximácie, než aký predstavujú vedecké kategórie. Žiadna pozitivistická estetická analýza nevysvetlí, ako sa z magdalénky rozvinie celé detstvo a z príkladného parížskeho snoba geniálny spisovateľ. Z tejto otvorenosti k nečakaným prepojeniam sa rodí mimovoľné myslenie, mimovoľná pamäť a z nich záplava metafor, reminiscencií či kaleidoskopických obrazov, ale aj skvelý, často absurdný humor. Spolu tvoria ambiciózny pokus o mimopojmové poznávanie sveta a ľudskej psychiky. Proust si uvedomuje, že nestačí povedať: žiarlivosť. Žiarlivosť ako pojem nič neznamená. Žiarlivosť sa musí vynoriť v stovkách rozličných situácií, v mnohých paradoxných polohách, v prepletení s inými pocitmi, s celým vejárom rozličných metamorfóz, ktoré sú o to zložitejšie, že nielen cit, ale aj samotné subjekty a objekty žiarlivosti sa vplyvom času menia. Takto postupne hrdina Hľadania spolu s čitateľom spoznáva, čo je žiarlivosť. Pojem, neodlúčiteľný od svojich konvenčných významov a svojej všednosti, premieňajúci všetko individuálne na všeobecné, by ľahko prekryl autentickú skúsenosť. Preto musíme stále znovu vynachádzať jazyk na pravdivý popis našich pocitov, a to umožňuje skôr umenie než psychológia. Pojmy ešte nič nevysvetľujú. Pravdivý je len tok introspekcie, obrazov a pozorovaní, kopírujúci individuálne prežívanie, len takto môže skúsenosť uniknúť nivelizujúcej sile pojmu. Zjednotením toku reality s prúdom vedomia. Ukončiť vetu znamená uspokojiť sa s určitým významom ako s postačujúcim vyjadrením reality. Preto Proustove vety nekončia, naťahujú sa do bezprecedentných dĺžok, pridávajú vždy nový a nový aspekt k popisovanej skutočnosti, čím kopírujú nekonečný proces, v ktorom sa realita odvíja a mení pred našimi zmyslami a myslením.

Nepočul som nikoho, kto Hľadanie poctivo prečítal až do konca, tvrdiť, že je to nudná alebo nezmyselná kniha. Ak sa žartom rozpráva, že kto prečítal všetky zväzky Marxovho Kapitálu, ten už musí byť do konca života marxista (veď nikto by si nepriznal, že premrhal celé roky zbytočným štúdiom), rovnako platí, že ten, kto prečítal Prousta, sa k nemu po celý zvyšok života vracia. Je lapený v labyrinte Proustovho univerza, v ktorom vždy nájde ešte neprešliapanú cestu, ešte nevyčerpaný obraz, ešte nespracovanú myšlienku. Zdá sa, že človek nemôže mať jednu obľúbenú knihu, veď každá nás oslovuje len v kontexte tých ďalších, čo sme čítali, či v kontraste k nim. Iste, ani Hľadanie by nefungovalo ako samostatný monument. A predsa má každý, kto ho pozorne prečítal, pocit, že Proust presnejšie než ktokoľvek pred ním uchopil témy a skúsenosti, ktoré v sebe nesú všetci senzibilní ľudia od detstva. Viacerí cítime, že by mali byť zachytené, ale nikto z nás nedisponuje jazykom, ktorý by tieto prchavé momenty a vnuknutia opísal v ich celistvosti. Niekedy pochybujeme, či toho je jazyk vôbec schopný. Proust to dokázal, ale na to bolo potrebné, aby vytvoril celkom jedinečný štýl a osobitú perspektívu, z ktorej nahliadal na život a umenie.
Autor prečítal Hľadanie strateného času dvakrát

# data[].attributes.attachment_link.title
Ani ho nečítajte, aj my sme to ledva zvládli!

# data[].attributes.attachment_link.description
Sto rokov od smrti Marcela Prousta Presne pred sto rokmi, 18. novembra 1922, zomrel francúzsky spisovateľ, kritik a estetik Marcel Proust. Pred smrťou nadiktoval posledné korektúry svojho tritisícstranového románového cyklu, ktorým prekopal nové cesty literatúre nasledujúcich desaťročí. Jeho názov - Hľadanie strateného času - dnes pozná každý, ale posolstvo románu zostáva do veľkej miery záhadou a naďalej vyvoláva živú polemiku.

# data[].attributes.attachment_link.title
La Littérature, pour quoi faire ? - Antoine Compagnon (2006)

# data[].attributes.headline
La littérature, pour quoi faire ? (version à lire)

# data[].attributes.subject
La littérature, pour quoi faire ? (version à lire)

# data[].attributes.body
SUR LE RÔLE DE LA LITTÉRATURE DANS LA FORMATION

# data[].attributes.body
François Busnel nous fait lire à voix haute

# data[].attributes.headline
Édouard Louis: Que faire de la littérature?

# data[].attributes.subject
Édouard Louis: Que faire de la littérature?

# data[].attributes.headline
Jean-Marie Gustave Le Clézio : "La littérature sert à se connaître et à se reconnaître"

# data[].attributes.subject
Jean-Marie Gustave Le Clézio : "La littérature sert à se connaître et à se reconnaître"

# data[].attributes.attachment_link.title
Jean-Marie Gustave Le Clézio : "La littérature sert à se connaître et à se reconnaître"

# data[].attributes.headline
« À quoi sert la littérature ? » (É. Richard)

# data[].attributes.subject
« À quoi sert la littérature ? » (É. Richard)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En Espagne, pour la première fois, j'ai lu des articles de journaux qui n'avaient aucun rapport avec les faits. J'ai lu le récit de grandes batailles là où il n'y avait eu aucun combat, puis pas une ligne quand des centaines d'hommes avaient été tués [...] tandis que les journaux de Londres reprenaient à leur compte ces mensonges et que des intellectuels zélés y allaient de leur battage émotionnel sur des évènements qui n'avaient jamais eu lieu. J'ai vu, en fait, l'histoire s'écrire non pas en fonction de ce qui s'était passé, mais en fonction de ce qui aurait dû se passer selon les diverses " lignes du parti.
George Orwell

C'est ce qu'écrit Orwell, cinq ans après son retour de la guerre d'Espagne. Gravement blessé par une balle à la gorge, il avait dû se cacher à Barcelone, en 1937, pour échapper aux milices communistes qui traquaient les militants du POUM, le parti de la gauche révolutionnaire, dans les rangs duquel il avait combattu.
La falsification des faits, la réécriture du passé par les pouvoirs despotiques, voilà l'une des obsessions d'Orwell, lui qui a combattu toute sa vie contre le mensonge. Mais déjà, à son époque, nous avions perdu la naïveté des classiques et les écrivains avaient appris que le langage n'est ni transparent, ni innocent.
George Orwell fut un intellectuel décidé à " faire de l'écriture politique un art à part entière ". Avant de trouver son outil avec la fable politique - La ferme des animaux, la science-fiction - 1984, il avait publié des romans - Une histoire birmane (1934), Et vive l'Aspidistra (1936) et aussi des livres d'enquête sociale - Dans la dèche à Paris et à Londres (1933), Le Quai de Wigam (1936). Un peu d'air frais (1939) fait la liaison entre le roman et l'essai, et se présente comme la méditation d'un personnage imaginaire sur l'Angleterre d'avant et d'après la guerre de 14.

avec : Jean-Jacques Rosat, professeur de philosophie et éditeur, a publié aux éditions Agone trois recueils de textes de George Orwell, mais aussi fait paraître et préfacé Orwell ou le pouvoir de la vérité de James Conant (éditions Agone) et La politique selon Orwell de John Newsinger (éditions Agone).

Dans " 1984 ", l'intellectuel philosophe n'est pas Winston, un homme ordinaire, mais le tortionnaire bourreau, chef de la pensée politique, manipulateur de première importance. Ce n'est pas qu'Orwell déteste la philosophie, il était grand admiteur de Bertrand Russell, philosophe rationnaliste et réaliste, mais il sait à quel point le rapport que la philosophie entretien avec le langage peut conduire le philosophe à tordre la réalité en fonction de ses concepts...
Jean-Jacques Rosat

George Orwell a innové dans plusieurs genres littéraires, quelque chose qu'on a du mal à reconnaître car sa réputation en france en tant qu'écrivain n'est pas très bonne, nous n'avons pas mesuré son talent et surtout ce qu'il a apporté à la littérature dans les différents genres qu'il a abordés, à partir de 1927.
Jean-Jacques Rosat

# data[].attributes.attachment_link.description
Comment la littérature peut-elle transmettre des vérités ? Quels moyens le roman, l'essai, l'article de revue peuvent-ils opposer au mensonge ? Et surtout : quels moyens de dire la vérité George Orwell a-t-il découvert dont nous pourrions nous servir aujourd'hui ? Réponses avec Jea[...]

# data[].attributes.headline
Daniel Pennac - 10 nedotknuteľných práv čitateľa

# data[].attributes.subject
Daniel Pennac - 10 nedotknuteľných práv čitateľa

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aj keď sa vám to nezdá, všetci sme čitatelia. Či už čítame svetovú klasiku, návody k počítačovým hrám, dystopické ságy, súčasné YA príbehy, vtipné denníkové knihy alebo komiksy a mangu.
Každý čitateľ má podľa francúzskeho autora Daniela Pennaca niekoľko práv. Skúsení sa desiatkou pravidiel riadia často intuitívne. Ale pre tých začínajúcich môžu byť vyslobodením zo zväzujúcej predstavy "skutočného čitateľa".

1. Právo nečítať. Áno, nepomýlili sme sa. Prvým a základným právom každého čitateľa je možnosť nečítať. Nebojte, stále sme presvedčení, že čítanie kníh má mnoho nepopierateľných benefitov. Dôležité však je, aby čítanie ostala dobrovoľná aktivita. Aj ten najväčší knihožrút má občas príbehov dosť a potrebuje oddych.
Ale pozor! Právo odmietnuť čítanie môže mať len niekto, pre koho je možnosť čítať vždy dostupnou. S radosťou teda plňte detské izby a triedy knihami. Z našich skúseností: výborným knihám sa ťažko odoláva.

2. Právo preskakovať niektoré pasáže. Ruku hore, kto aspoň raz v živote preskočil dlhé nudné časti v knihe. Niektoré knihy sa nám občas zdajú príliš rozvláčne alebo dokonca staré. To neznamená, že by sme si príbeh nemohli užiť aj bez týchto častí. Doprajte takéto právo aj svojim žiakom a deťom. A rozhodne nepokúšajte ich náklonnosť ku knihám heslom na wifi s farbou šiat Anny Kareniny.

3. Právo knihu nedočítať do konca. Viete, koľko je na svete kníh? Existuje veľká šanca, že narazíte na knihu, ktorú zhltnete od začiatku do konca. Je tu však aj veľká šanca, že kniha, ktorú ste začali čítať vám jednoducho nesadne. Príbeh sa vám zdá plytký, postavy nudné a zápletky... Až sa čudujete, prečo knihu váš kamoš vychválil do nebies. Nemá zmysel sa trápiť. Skôr než vás rozbolí žalúdok a stratíte chuť čítať čokoľvek, skúste si spraviť apetít niečím iným.

4. Právo prečítať si knihu ešte raz. Najradšej toto právo uplatňujú najmenšie deti, ktoré si neomylne každý večer vyberajú tú istú knihu. Dokážu si užiť radosť z príbehu, aj keď ho poznajú už naspamäť.
Raz za čas sa aj nám stane, že nájdeme knihu, ktorú si s radosťou servírujeme znova a znova. A možno to bude práve tá, ktorú sme kedysi dávno nedočítali.

5. Právo čítať čokoľvek. Toto by sme poprosili vytesať do kameňa! Úplne nám stačí, keď naše deti čítajú. Bodka.
Veď si spomeňte na knihy, ktoré ste milovali v detstve. Zrejme to nebola len skvostná literatúra a čítanková klasika. Skúsme teda neposudzovať mladých čitateľov na základe umeleckej kvality ich obľúbených kníh. Veď ani my netvrdíme, že komiksoví Smradi sú veľká literatúra. Ale parádna zábava pre všetkých druhákov je to určite.

6. Právo pomýliť si knihu so skutočným životom. Možno sa aj vaše dieťa chce stať chovateľom drakov. Tajne dúfa, že na jedenáste narodeniny dostane pozvánku do Rokfortu, alebo sa bláznivo zamiluje do trblietavého upíra. Každý má právo nechať sa pohltiť vymyslenými príbehmi, nech sa ostatným zdajú akokoľvek naivné. Dovolíme si tvrdiť, že práve to je jeden z najkrajších čitateľských zážitkov.

7. Právo čítať kdekoľvek. Nebolo by to pekné, mať v každej triede pohodlné kresielko na čítanie? Ako vystrihnuté z romantického kníhkupectva. Pravda je, že na čítanie nepotrebujete žiadne špeciálne miesto. Veď koľko z vášho vlastného čítania sa deje v posteli pred spaním, cez slúchadlá pri behaní či (ehm) na záchode. Tí pripravení majú práve v tej malej miestnosti vždy nejakú knihu odloženú.
Nečakajte na čitateľské kútiky a vyzbrojte frekventované miesta vašej školy policami s knihami. Možno nie úplne na WC... chodba či odpočívadlo na schodoch budú úplne stačiť.

8. Právo ponoriť sa do knihy iba na chvíľku. Viete, že pre skvelý čitateľský zážitok nemusíte tráviť s knihou hodiny? Sú knihy, do ktorých sa stačí ponoriť len na pár minút. Krátke poviedky, básne aj nápadité encyklopédie. Tie všetky sa dajú náhodne otvoriť, prečítať si odsek či dva, pokochať sa ilustráciami a vrátiť do police. Ostane vo vás len malý pocit z dobrej knihy.

9. Právo čítať si nahlas. Asi vás neprekvapí, že všetky deti milujú čítanie nahlas. Od malička si zvykli počúvať čítajúcich rodičov, hercami nahovorené audioknihy, či v tých najlepších prípadoch aj svoje pani učiteľky. Ale viete, že si radi užijú, keď môžu samé čítať svoje obľúbené knihy nahlas? Podeliť sa o extra vtipnú pasáž so spolužiakom alebo naopak ohúriť nejakým neuveriteľným faktom mladšieho súrodenca. V knihe Magdaléna a psík z knižnice sa dokonca čítalo zvieratám z útulku.
My len jemne pripomenieme, že čítať si nahlas je právo, nie povinnosť.

10. Právo o knihe nerozprávať. Ak dočítate knihu, ktorá na vás obzvlášť zapôsobila, máte dve možnosti: hneď ju odporúčať všetkým svojim kamošom, alebo si ju v tichosti vychutnávať len pre seba. Doprajte právo nerozprávať aj mladým čitateľom. Nechajte analýzy textu, charakteristiky postáv, otázky s porozumením a vetné rozbory bokom. Zážitok je vždy dôležitejší.

Plagátik v tlačovej kvalite si stiahnete kliknutím na obrázok.

Prinútiť niekoho čítať je rovnako nemožné, ako nútiť niekoho milovať alebo snívať. Tvrdí Daniel Pennac v úvode eseje Ako román. Kniha vyšla takmer pred tridsiatimi rokmi, slovenský preklad zase pekných dvadsať rokov dozadu. Skúste si ju pohľadať v najbližšej knižnici.
Téma čítateľstva a zamilovania sa do kníh je stále aktuálna. 10 práv čitateľa sme vybrali zo záveru knihy. Myslíme, že tieto zásady a práva by mal poznať každý. Najmä však všetci tí, čo sa aktívne starajú o to, aby z našich detí tiež vyrástli čitatelia.

# data[].attributes.attachment_link.description
Aj keď sa vám to nezdá, všetci sme čitatelia. Či už čítame svetovú klasiku, návody k počítačovým hrám, dystopické ságy,...

# data[].attributes.headline
Qu'est-ce que la littérature ? avec Anne Bouchara

# data[].attributes.subject
Qu'est-ce que la littérature ? avec Anne Bouchara

# data[].attributes.attachment_link.title
Qu'est-ce que la littérature ? avec Anne Bouchara

# data[].attributes.headline
Qu'est-ce que la littàrature selon F. Busnel

# data[].attributes.subject
Qu'est-ce que la littàrature selon F. Busnel

# data[].attributes.attachment_link.title
La bibliothèque idéale de François Busnel

# data[].attributes.attachment_link.title
Emission spéciale Gérard Depardieu et la littérature - 26 novembre 2015 - La Grande Librairie #LGLf5

# data[].attributes.body
Leïla Slimani à propos de ses auteur(e)s préféré(e)s: Kundera, Duras, Beauvoir, Roth...

# data[].attributes.headline
La littérature, peut-elle changer le monde?

# data[].attributes.subject
La littérature, peut-elle changer le monde?

# data[].attributes.headline
„Face à l’ère du clash, le défi de la littérature est d’imposer une autre syntaxe, un autre langage. » 

# data[].attributes.subject
„Face à l’ère du clash, le défi de la littérature est d’imposer une autre syntaxe, un autre langage. » 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Mon rapport à la littérature est militant"

Christian Salmon parle de son dernier ouvrage comme d'" une déclaration d'amour à la littérature." Ancien assistant de Milan Kundera, fondateur en 1993 du Parlement international des écrivains, l'auteur évoque une relation " engagée et militante" à la littérature. Il ne s'agit pas, selon lui, d'" un lieu de divertissement" mais bien " d'un droit" universel. L'auteur raconte : " dès 1989, alors que j'étais encore l'assistant de Milan Kundera, la fatwa [décision ou décret pris sur la base de la loi islamique, NDLR] contre Salman Rushdie est tombée, ce qui m'a amené, avec d'autres, à créer le Parlement international des écrivains" afin de défendre ce droit de lire et d'écrire, ajoutant que " c'est le rôle de la littérature d'imposer (...) une autre syntaxe, un autre langage" et que " le monde du roman" est bien plus important pour lui que " la figure du romancier" en tant que telle.

Défendre le droit à la fiction et à la création

Pour Christian Salmon, " les politiciens qui ont soutenu Salman Rushdie au moment de la fatwa étaient très peu nombreux, y compris en France, où Jacques Chirac et Charles Pasqua [disaient] que ce qu'écrivait [l'auteur des Versets sataniques] était horrible." Pour l'auteur militant, " on a oublié que Les Versets sataniques était un roman. Lorsque j'entends défendre [ce roman] au nom de la liberté d'expression, je dis que c'est un malentendu : il ne s'agit pas d'expression, il s'agit d'un espace structural dans lequel tout est relatif", ou en tout cas, qui devrait pouvoir être considéré comme tel, postule-t-il. Il ajoute que le passage polémique dans Les Versets sataniques " occupe trois pages sur une centaine, et, ce qui est en jeu, c'est un personnage qui rêve d'un film et dans ce film, il y a des femmes qui portent les prénoms des maîtresses de Mahomet. Il y a donc toute une série de médiations qui fait que l'on ne peut réduire ce roman à un blasphème." Pour Christian Salmon, il s'agit donc d'un malentendu qui a pu obliger " les uns et les autres à défendre la littérature", nuance-t-il, lorsqu'il le fallait le plus, notamment face aux obscurantismes, aux nationalismes et aux dogmes.

"Le silence, c'est (comme) la chambre noire du photographe" pour un auteur de romans

Pour Christian Salmon, qui publie L'Art du silence aux Editions Les Liens qui Libèrent en octobre 2022, " le silence est la ligne d'ombre à travers laquelle les écrivains doivent passer pour trouver de nouvelles manières" de " codifier, de penser, d'agir et de se représenter le monde." Mais, a contrario de ce que prône l'auteur, c'est " la capacité à transgresser, à parler plus fort que les autres qui fait que l'on va être écouté, et tout cela fabrique une nouvelle économie du discours." Ainsi, pour l'auteur, " c'est le discours transgressif et violent qui s'impose par rapport au discours rationnel." Il ajoute : " on a aujourd'hui une sorte de défi narratif face à la succession de chocs : crise climatique, crise financière, crise géopolitique avec la guerre en Ukraine... On est soumis à un bombardement de crises pour lesquelles on n'a pas le ressort narratif, c'est-à-dire la manière de les traiter, de les comprendre, de les articuler" conclut-il, appelant de ses vœux " une sobriété du langage" pour réintroduire du sens dans les rapports humains.

# data[].attributes.attachment_link.title
Les silences de l'écrivain face au vacarme du monde

# data[].attributes.attachment_link.description
Christian Salmon parle de son dernier ouvrage comme d'" une déclaration d'amour à la littérature." Ancien assistant de Milan Kundera, fondateur en 1993 du Parlement international des écrivains, l'auteur évoque une relation " engagée et militante" à la littérature. Il ne s'agit pas, selon lui, d'" un lieu de divertissement" mais bien " d'un droit" universel.

# data[].attributes.headline
Mission de la littérature / Moc románopisca

# data[].attributes.subject
Mission de la littérature / Moc románopisca

# data[].attributes.attachment_link.title
Mission de la littérature_Moc románopisca

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
France Culture

À propos de la série

"Mrs Dalloway", "L'Œuvre au noir", "Le Nom de la rose", "Les Détectives sauvages"... 10 émissions sur 10 romans du XXe siècle qui, chacun à leur façon, ont un peu "changé le monde".

Il y a des romans qui transforment le monde dans lequel ils s'inscrivent, qui changent le sens du terme " roman " ou qui modifient l'image même de la littérature dans le pays qui les voit naître. En 10 romans, 10 auteurs, 5 hommes et 5 femmes, nous allons explorer, du XXe siècle au début du XXIe, des textes très divers, mais qui ont en commun d'avoir bousculé leur époque. Certains romans ont inventé un univers nouveau ; d'autres ont contribué à la destruction du monde ancien ; d'autres encore ont fait évoluer notre vision de l'histoire.
Une série de Mathias Énard, réalisée par Agnès Cathou.

Provenant de l'émission

La culture change le monde, du lundi au vendredi de 11h à midi sur France Culture

Livres, films, photos.... pendant tout l'été, découvrez la manière dont les oeuvres modifient nos manières de concevoir la société.

# data[].attributes.attachment_link.title
Les romans qui ont changé le monde : un podcast à écouter en ligne | France Culture

# data[].attributes.attachment_link.description
"Mrs Dalloway", "L'Œuvre au noir", "Le Nom de la rose", "Les Détectives sauvages"... 10 émissions sur 10 romans du XXe siècle qui, chacun à leur façon, ont un peu "changé le monde".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Charles-Augustin Sainte-Beuve est un écrivain et critique littéraire du 19ème siècle qui cherchait à donner à son travail critique une rigueur scientifique. Dans ses textes, il défend la thèse selon laquelle l'homme et son œuvre ne sont pas deux mondes différents : il n'y aurait pas l'homme du monde et l'écrivain, le moi social et le moi littéraire. Le travail du critique constituerait donc à ne pas séparer l'homme de l'œuvre.
Au début du XXe siècle, Marcel Proust s'oppose à cette thèse et rédige des textes contre Sainte-Beuve et contre la nécessité de se référer à la biographie d'un auteur pour comprendre son œuvre.
Et pourtant, de qui parle Proust dans La Recherche ?
Proust nous livrerait une biographie symbolique, selon Roland Barthes. Mais quel type d'enseignement tire-t-on de cette lecture ?
Comme le pense Marguerite Duras, lit-on La Recherche pour découvrir le fait même de l'existence de Proust ?
Mais alors, Barthes, Duras, et tant d'autres, ne donnent-ils pas raison à Sainte-Beuve contre Proust ?

L'invité du jour

Matthieu Vernet, maître de conférences en littérature française à la Sorbonne

Écoutez et abonnez-vous à la collection d'émissions consacrée à Marcel Proust pour (re)découvrir cette figure centrale de la littérature française, à travers l'économie, la gastronomie, le cinéma, la philosophie ou la médecine dans "Proust, le podcast".
Textes lus par Guillaume Gallienne :

Marcel Proust, "La méthode Sainte-Beuve" dans "Sainte-Beuve" dans Sainte-Beuve, notes écrites en novembre et décembre 1908, Bibliothèque de la Pléiade, page 704

Marcel Proust, "La race des tantes" dans "Guercy" dans "Développements romanesques" dans Sainte-Beuve, texte écrit en juillet 1909, Bibliothèque de la Pléiade, pages 1054-1055

Marcel Proust, "Notes sur l'intelligence" dans "Sainte-Beuve" dans Sainte-Beuve, notes écrites en novembre et décembre 1908, Bibliothèque de la Pléiade, pages 695-696

Sons diffusés :

Archive de Roland Barthes, 3 novembre 1978, dans Un homme une ville, France Culture

Archives de Marguerite Duras, 18 décembre 1963, Anniversaire de Marcel Proust

Chanson de Pascale Borel, J'aime tellement Proust

Archive de Céleste Albaret, dans Lu et approuvé, France Culture, 1er octobre 1949

Extrait d'À la recherche du temps perdu, téléfilm de Nina Companeez, 2011

Marcel Proust, La Prisonnière, chapitre 2 "Les Verdurin se brouillent avec M. de Charlus", 1923, lu par André Dussollier

Musique d'Arletty et Reynaldo Hahn, Air du magasin dans l'opérette O mon bel inconnu

# data[].attributes.attachment_link.title
Contre Sainte-Beuve, faut-il distinguer l'homme de l'oeuvre ? : épisode * 3/4 du podcast Proust et les philosophes

# data[].attributes.attachment_link.description
AUDIO * 3/4 : Contre Sainte-Beuve, faut-il distinguer l'homme de l'oeuvre ?. Proust et les philosophes est une série inédite proposée par France Culture. Écoutez gratuitement en ligne ce podcast et parcourez tout notre catalogue.

# data[].attributes.headline
R. Barthes - Le dernier fidèle de l'écriture

# data[].attributes.subject
R. Barthes - Le dernier fidèle de l'écriture

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nous recevons aujourd'hui deux invités, pour aborder la question de l'écriture et de la textualité chez Roland Barthes.

Carlo Ossola, qui intervient dans la première partie de l'émission, est professeur au Collège de France, philologue, historien de la littérature et critique littéraire, auteur notamment de la préface au livre de Roland Barthes Le Plaisir du texte, précédé de Variations sur l'écriture (Seuil, 2000). Nous revenons avec lui sur les différentes postures de l'écrivain : copiste, compilateur, commentateur, auteur, "écrivant"... et sur la pratique même de l'écriture, au centre de l'oeuvre de Barthes depuis son premier livre : Le degré zéro de l'écriture, paru en 1953. Nous évoquerons également la distinction entre "jouissance" et "plaisir du texte", et relierons la pratique de l'écriture à celle de la lecture. Carlo Ossola parle ainsi de "poétique de l'écriture" chez Barthes.

A 15h30 : retrouvez la chronique d' Alexis Brocas, du Nouveau Magazine Littéraire.

Mathieu Messager, que nous retrouvons en seconde partie d'émission, est maître de conférences en langue et littérature française à l'Université de Nantes. Il est l'auteur de Roland Barthes, qui paraît dans la collection "Que sais-je ?" en juin 2019. Nous continuons d'approfondir avec lui la richesse de l'oeuvre de Barthes : ses articles sur le théâtre publiés dans de nombreuses revues, ses Essais critiques, mais surtout son travail de sémiologue. On peut définir la sémiologie, d'après Saussure, comme l'étude des signes dans la vie sociale : ainsi, Barthes publie dans la revue Communications de nombreux articles sur l'astrologie, la mode, la publicité, les recettes de cuisine... que les lecteurs retrouveront dans Mythologies, ouvrage paru en 1957 et par lequel Barthes aspire à un rêve de scientificité.

Avec la nouvelle critique proposée par Barthes, le lecteur est remis au cœur du jeu interprétatif. Il réclame de lui une responsabilité nouvelle. - Mathieu Messager.

Pour aller plus loin : le site http://www.roland-barthes.org/.

A 15h55 : Jacques Bonnaffé nous lit des extraits choisis des poèmes de Marie-Claire Banquart issus de l'anthologieTerre énergumène chez Gallimard, et de François de Cornière dont le Castor Astral a publié le recueilÇa tient à quoi ?

MUSIQUE GÉNÉRIQUE : Panama, de The Avener (Capitol) fin : Dwaal, de Holy Stays (Something in Construction)

MUSIQUE CHRONIQUE : Self portrait de Chilly Gonzales (Gentle threat)

# data[].attributes.attachment_link.title
Le dernier fidèle de l'écriture : épisode 3/4 du podcast Roland Barthes

# data[].attributes.attachment_link.description
Nous recevons aujourd'hui deux invités, pour aborder la question de l'écriture et de la textualité chez Roland Barthes. Carlo Ossola, qui intervient dans la première partie de l'émission, est professeur au Collège de France, philologue, historien de la littérature et critique littéraire, auteur notamment de la préface au livre de Roland Barthes Le Plaisir du texte, précédé de Variations sur l'écriture (Seuil, 2000).

# data[].attributes.body
Leïla Slimani à propos de ses écrivains préférés: Kundera, Duras, Beauvoir, Roth...

# data[].attributes.attachment_link.description
Le roman au moyen âge Le roman à la Renaissance Le roman au XVII° Le roman au XVIII° Le roman au XIX° Le roman au XX° LE ROMAN AU MOYEN AGE Le moyen-âge dure environ[...]

# data[].attributes.headline
"L'insoutenable légèreté de l'être" de Milan Kundera vu par Leïla Slimani et Marie-Hélène Lafon

# data[].attributes.subject
"L'insoutenable légèreté de l'être" de Milan Kundera vu par Leïla Slimani et Marie-Hélène Lafon

# data[].attributes.headline
Comment parler de la littérature ? (J. Górecka)

# data[].attributes.subject
Comment parler de la littérature ? (J. Górecka)

# data[].attributes.headline
Comment parler de la littérature? (Résumé - J. Górecka)

# data[].attributes.subject
Comment parler de la littérature? (Résumé - J. Górecka)

# data[].attributes.attachment_link.title
Fiche_Comment écrire une critique littéraire

# data[].attributes.headline
A. Levy_Proti všetkým pravidlám (Z. Bariaková)

# data[].attributes.subject
A. Levy_Proti všetkým pravidlám (Z. Bariaková)

# data[].attributes.attachment_link.title
A. Levy_Proti všetkým pravidlám_Z. Bariaková

# data[].attributes.headline
M. Houellebecq: Sérotonín (T. Matějčková)

# data[].attributes.subject
M. Houellebecq: Sérotonín (T. Matějčková)

# data[].attributes.headline
Introduction aux grandes théories du roman

# data[].attributes.subject
Introduction aux grandes théories du roman

# data[].attributes.headline
8 livres contemporains à lire absolument par Leïla Slimani

# data[].attributes.subject
8 livres contemporains à lire absolument par Leïla Slimani

# data[].attributes.attachment_link.title
8 livres à lire absolument par Leila Slimani | Paris Culture 🎟 | Ville de Paris

# data[].attributes.headline
Tahar Ben Jelloun: "Knihy sú vyjadrením bolestí sveta".

# data[].attributes.subject
Tahar Ben Jelloun: "Knihy sú vyjadrením bolestí sveta".

# data[].attributes.attachment_link.description
Knihy marockého spisovateľa Tahara Ben Jellouna sú angažované a často temné. Svoj poetický jazyk postupne okresal od ozdôb, aby v príbehoch zostalo len to podstatné. Literatúra má riešiť problémy a ako hovorí, v dokonalom svete by nemala dôvod na existenciu.

# data[].attributes.headline
A. Nothomb: 9 romans que vous devez lire

# data[].attributes.subject
A. Nothomb: 9 romans que vous devez lire

# data[].attributes.attachment_link.title
Amélie Nothomb - Les 9 romans que vous devez lire  | Club Lecture | Konbini

# data[].attributes.headline
50 romans contemporains qui ont marqué notre époque

# data[].attributes.subject
50 romans contemporains qui ont marqué notre époque

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
50 romans contemporains qui ont marqué notre époque | Thématique | Livres | Leslibraires.ca

Navigation principale

Type de livres

Catégories de livres

Der Spiegel, le plus grand hebdomadaire allemand, a recensé en octobre dernier les 50 romans qui ont le plus marqué notre époque. La liste est établie à partir de 1989, année où le livre Les versets sataniques de Salman Rushdie vaut à son auteurune fatwa demandant son assassinat, toujours en vigueur par ailleurs. Pour nous aider à comprendre notre époque complexe, cette liste s'avère de bon conseil.

Épuisés :

Rue du Silence, no 6 de Monika Maron (Fayard)

Génération X de Douglas Coupland (10-18)

Fin de party de Christian Kracht (Denoël)

La chine d'en bas de Yiwu Liao (13e note)

Non traduits en français :

Murogi wa Kagogo (Wizard of the Crow) de Ngugi wa Thiong'o

Ajouter les 41 produits au panier

# data[].attributes.attachment_link.title
50 romans contemporains qui ont marqué notre époque | Thématique | Livres | Leslibraires.ca

# data[].attributes.attachment_link.description
50 romans contemporains qui ont marqué notre époque | Thématique | Livres | Leslibraires.ca Der Spiegel, le plus grand hebdomadaire allemand, a recensé en octobre dernier les 50 romans qui ont le plus marqué notre époque.

# data[].attributes.headline
Neige Sinno: Triste tigre (texte hybride)

# data[].attributes.subject
Neige Sinno: Triste tigre (texte hybride)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
La Grande Librairie - France Télévisions

# data[].attributes.attachment_link.title
"Triste tigre" de Neige Sinno - Autopsie d'un inceste

# data[].attributes.headline
Le livre "Triste tigre" - Pacte de lecture

# data[].attributes.subject
Le livre "Triste tigre" - Pacte de lecture

# data[].attributes.headline
Livres nominés pour le Prix Goncourt 2025 - Résumés

# data[].attributes.subject
Livres nominés pour le Prix Goncourt 2025 - Résumés