# data[].attributes.body
מגישים: יסמין כהן, עדי שרון, שלי חנוב, לינוי אסף, הדר קוגוס ואילון אולמן

בערב סגריר אחד נתקעו להם הגיטרה, פודינג בובת הכלב, התמונה הנחמדה, התופים והמחשב החכם בחדר מיסתורי ומוזר.
איך הם בכלל הגיעו לשם? אתם שואלים?
אז כך הכל התחיל...
בצהריים אחד שהיה משעמם במיוחד, החברים החליטו להעביר את זמנם ברחוב העיר הגדולה. הם הלכו והלכו לאורך הרחוב ישר, שמאלה וימינה ופתאום הגיעו לסמטה חשוכה ומעט מפחידה על יד הרחוב המדובר. הם הציצו לתוך הסמטה החשוכה, ועיניהם נתקלו בבית, גדול וחשוך, על סף אחוזה. אפלה ושוממת, קודרת מאוד, ללא שום ניצוץ של אור. הסקרנות בעבעה בהם והם התחילו להתקרב בצעדים קטנים ואיטיים לעבר החשכה. בפחד רב התקדמו לעבר הכניסה ועיניהם נפגשו בדלת ענקית ושחורה הנראית כדמות מאיימת מעליהם. בחשש רב האיש מהתמונה שלף את ידו ופתח את הדלת בחזקה, הם כולם עמדו שם המומים למראה עיניהם. בית ענק ורחב ידיים בו כלים ישנים, שעוני קיר עתיקים, טפטי קירות מתקפלים עם הדפסים ישנים ועבשים, רהיטים שחוקים ומרוטים נחשף לפניהם. המחשב החכם היה מבוהל למדי ואמר:
"אולי נעזוב את הבית הקודר הזה, הבעלים שלנו בטח מחכים לנו."
בואו נישאר כאן ונחקור את המקום המסקרן והמיסתורי הזה, אני בטוח/ה שנמצא פה דברים מדהימים." אמרו הגיטרה ופודינג הכלבלב באותו הזמן.
היה אפשר לראות את ההיסוס על פניהם של התמונה ומקלות התופים אך לא רצו להגיד דבר, ולפני שהמחשב הספיק להגיד עוד משפט הדלת הגדולה והמאיימת מאחוריהם נטרקה בחזקה.
פודינג והגיטרה החלו לצעוד אל חלל המדרגות בחיפוש אחר חדר מלהיב במקום, תופים והתמונה הסתכלו אחד על השני בדאגה קלה והמשיכו בעקבות חבריהם. פודינג דילג בין המדרגות עם רגליו הזריזות וגיטרה דידה עם מיתריה למעלה. כשכולם הגיעו לפסגה, הם הציצו לתוך האפלה, ועשו צעד נחוש אך גם מהוסס לקראתה. אך משעשו צעד זה אור פתאומי ולא מובן נדלק באחד החדרים וכל החפצים היקרים נעלמו דום מיד. התופים החלו לתופף בשקט מתוך אינסטינקט של פחד והמחשב סקר את כל התרחישים היכולים לקרות בשניות הבאות. הגיטרה הרגישה בחרדה של כולם ופרטה על מיתריה בעדינות. למשמע המנגינה המרגיעה התמונה התקדמה מעט קדימה, ובעקבותיה המחשב ופודינג. השלושה צעדו לעבר החדר הזוהר באור חלש ועדין, פודינג הושיט את כף ידו אל הידית, ולפתע הדלת נפתחה בפתאומיות, הרצפות זזו והכניסו את השלושה פנימה, המחשב ידע שאם לא ימהרו הדלת תיסגר מאחוריהם וקרא לתופים ולגיטרה להזדרז. ברגעים האחרונים, ממש לפני שהדלת נסגרה, הגיטרה משכה את התופים פנימה והם שמעו טריקה רועמת שהודיעה להם שעכשיו הם נעולים בחדר.
ועכשיו נחזור להווה...
כולם היו לחוצים, הם נתקעו בחדר מפחיד וחשוך!
התופים החלו לתופף בחזקה ואמרו:
"מה נעשה עכשיו, אנחנו תקועים, איך נצא?"
במבטיהם של כולם ניתן היה לראות פחד ולחץ רב. לפתע, הגיטרה ראתה שבקצה החדר ישנו שעון קיר שעומד ליפול, היא ניגשה אליו, הזיזה אותו ולפתע, נגלתה בפניהם כספת גדולה ונוצצת. היא מיד קראה לכולה לבוא ולראות מה פשר הדבר. אך פתאום הם ראו, שליד הכספת יש כובע צפרדע מעופף, שלרגע גם נראה די מצחיק מספר להם:
"אני נמצא כאן מלא זמן...שנים, חודשים כבר התבלבלתי בספירה...אף פעם לא הצלחתי לצאת מהמקום הקודר הזה, אך שמעתי שאדון האחוזה אומר לאחד ממשרתיו, שהדרך היחידה לצאת מהמקום המפחיד הזה, היא שאני אמצא את הקוד לכספת כאן לידי."
"גם אנחנו תקועים כאן..." אמרה הגיטרה.
"בוא נעשה דיל" המשיך המחשב "אתה תעזור לנו לצאת מפה ואנחנו נארח לך חברה. מה אתה אומר?" שאל המחשב.
"ההצעה התקבלה" אמר הצפרדע עם חיוך רחב וגדול על פניו "אך בנוסף לכך אתם תעזרו לי גם לצאת מהמקום המפחיד והחשוך הזה" הוסיף.
הצפרדע, המחשב, הגיטרה, התמונה, התופים ופודינג הסתכלו אחד על השני ואל רחבי החדר באי וודאות מוחלטת ובחשש שאולי לא יצליחו לצאת מהחדר. פתאום התופים הרגיש משהו ברצפה מתחת לשטיח המעופש והעתיק, היה שם פתק שעליו היו רשומות אותיות משפה לא מוכרת. המחשב החכם מיד בדק את השפה... האם זו שפה אמיתית? או קוד מורס/ צופן סודי?
הפלא ופלא גילה המחשב שאין שפה שכזו בעולמינו, הגיטרה והתמונה היו המומות לנשמעואז פודינג אמר:
"זה כנראה איזה צופן מוזר בואו ננסה לפתור אותו ולפענח מה רשום כאן."
הצורות והאותיות על הדף נראו מוזרות ומבלבלות. חברי הקבוצה ניסו לפצח את הצופן וזה כבר התחיל להרגיש להם כמו שעות על גבי שעות של עבודה. התמונה התחילה להתייאש והסתובבה במעגלים בחדר בניסיון להפעיל את גלגלי המוח שלה. אך לפתע היא שמה לב שאותן צורות ואותיות מוזרות שנמצאות על הדף חרוטות על תקרת החדר.
"חברה! תראו יש פה עוד קוד!" היא קראה. בין רגע כולם עמדו לצידה והסתכלו על התקרה.
"אבל זה נראה פחות מובן מבדף" אמר הצפרדע בתסכול.
התופים קרב אל הכתוב, סרק את המילים וסימן לגיטרה לבוא אליו. הגיטרה קרבה, והתנשפה כשהביטה בקיר. הדפוסים אמנם לא מבונים במיוחד. אבל הם היו שונים לגמרי מן הקודמים.
"אלו תווים!" קראה הגיטרה.
"אולי אם תנגנו לפיהם, נצא מפה!" קראה התמונה.
פודינג נבח בשמחה והדחיק בהם לעשות זאת.
התופים והגיטרה בחנו את התווים, ולאחר כמה רגעים של שקט מתוח, מנגינה מופלאה הציפה את החדר. זה היה כמו לחישה, מן נשימה חלקה ועדינה שמעבירה זיקוקים נעימים בגוף. כולם היו בדומיה, זה נראה כאילו אם יהיה רעש, הרגע הקסום לא יחזור עוד. כולם אבדו בקסם הצף בחדר, עד שכובע הצפרדע הבחין בכספת, שנפתחה אט אט לקראתם, הוא היו את תשומת ליבם של כולם אל התקווה ליציאה שלמה, ופתאום כולם ראו את האור שבקצה החלון, ומצאו את עצמם מחוץ לאחוזה שמחים ומאושרים חוזרים לביתם עם הרגשת סיפוק מופלאה.

# data[].attributes.headline
באותו לילה שקט עומד לו השולחן איתן כמו האילנות שממנו הוא עשוי, יוצר קשר עם חבריו מהבתים האחרים, הם טלפונים מחשבים וטלוויזיות והוא שונה מהם, זוכר כל מה שהוא עבר.חושב לעצמו למה הוא לא התקדם, שוקע בתרדמה מערער לעצמו מה אם הייתי כמוהם. פתאום מופיע מחלומו חזון בו הוא רואה את עצמו טבלט, בלילה יש לו חברים ומתקשר איתם דיגיטלית. פתאום מגיעה שיחה מחברו הטלפון והוא נהנה סוף סוף מגשים את מבוקשיו, לפתע מבצבץ אור מהחלון והוא נזכר אני שולחן, אני שום דבר ופתאום נשמע קול ״ ממש לא השולחנות הם הכי חזקים, אותם לא מחליפים״ אז שאל השולחן ״מי דיבר״. ענה הקול ״אני כמובן המזנון, אני עומד פה שנים מלא השראה, ‏בלעדיך אני ממזמן הייתי נוטש את הרהיטים של לרגלי, ‏מתייאש ומפסיק להתאמץ אבל ראיתי אותך בגובה העניים והרגשתי שאני עשוי זהב״. הם פתפטו כל הלילה ופתאום הבינו הטלוויזיה וכל חברותיה המודרניות איזה אוצר הן פספסו בהלוך השנים, וכך עבר לילה ויום ויומיים ושבוע ושנה והבין השולחן , לא חייב ליהיות וטבלט גדי להנות. פתאום ביום בהיר צייצו הציפורים, אמר האב לאם״ בוא נמכור את השולחן הישן, הוא סתם עומד פה הענת׳יקה הזאתי ״.אמרה האם :״ כמה אתה חושב ירצו עליו 30 (אלף)״,"איזה 10 וגם זה יותר מדי" אמר האב.

# data[].attributes.subject
באותו לילה שקט עומד לו השולחן איתן כמו האילנות שממנו הוא עשוי, יוצר קשר עם חבריו מהבתים האחרים, הם טלפונים מחשבים וטלוויזיות והוא שונה מהם, זוכר כל מה שהוא עבר.חושב לעצמו למה הוא לא התקדם, שוקע בתרדמה מערער לעצמו מה אם הייתי כמוהם. פתאום מופיע מחלומו חזון בו הוא רואה את עצמו טבלט, בלילה יש לו חברים ומתקשר איתם דיגיטלית. פתאום מגיעה שיחה מחברו הטלפון והוא נהנה סוף סוף מגשים את מבוקשיו, לפתע מבצבץ אור מהחלון והוא נזכר אני שולחן, אני שום דבר ופתאום נשמע קול ״ ממש לא השולחנות הם הכי חזקים, אותם לא מחליפים״ אז שאל השולחן ״מי דיבר״. ענה הקול ״אני כמובן המזנון, אני עומד פה שנים מלא השראה, ‏בלעדיך אני ממזמן הייתי נוטש את הרהיטים של לרגלי, ‏מתייאש ומפסיק להתאמץ אבל ראיתי אותך בגובה העניים והרגשתי שאני עשוי זהב״. הם פתפטו כל הלילה ופתאום הבינו הטלוויזיה וכל חברותיה המודרניות איזה אוצר הן פספסו בהלוך השנים, וכך עבר לילה ויום ויומיים ושבוע ושנה והבין השולחן , לא חייב ליהיות וטבלט גדי להנות. פתאום ביום בהיר צייצו הציפורים, אמר האב לאם״ בוא נמכור את השולחן הישן, הוא סתם עומד פה הענת׳יקה הזאתי ״.אמרה האם :״ כמה אתה חושב ירצו עליו 30 (אלף)״,"איזה 10 וגם זה יותר מדי" אמר האב.

# data[].attributes.body
השולחן היה המום,"ככה הם רוצים למכור אותי אחרי כל מה שעברנו".פתאום הגיע הילד ושמע על המתרחש."מה , הרי זה השולחן סביבו הייתה כל הילדות של". האב ענה "לכל דבר יש סוף". השולחן הזיל דמעה.לאחר כשהוא הגיע הקונה, סוחר עתיקות שאין לו כבוד כלל וכלל לרהיטים ישנים. הוא הביא כמה סבלים, הם התחילו לסחוב. המזנון איבד את מקור ההשראה שלו. לפתע קרסה רגלו של המזנון, הטלוויזיה נפלה והתפוצצה. וכל הכסף שההורים קיבלו הם השתמשו לתיקון המזונות. בדרך ראו האילנות את השולחן, הם נהיו כבדים ופירותם כופפו את הבדים. ההורים חזרו הביתה ,למשך עידנים נשארה אותה פינה ריקה בבית, כל האור עזר, כל המים הכפו עכורים, הכל פשוט נהיה אפל. אמרה האם לאב: בו נקנה שולחן חדש , שימלא את הפינה החסרה בבית. הם הגיעו לחנות עברו את כל השולחנות בה, וכלום ,אף שולחן לא נצנץ בעיניהם כמו באותו יום, השבוע לאחר שהם התחתנו. אז הם שאלו את המוכר "יש עוד שולחנות". ענה המוכר "יש 1 , הוא פשוט לא במצב כל כך טוב". הם החליטו לראותו בכל זאת. כבר הבנתם איזה.
לאחר הגעתם הביתה הם הציבו אותו ספינתו האייקונית והאור  חזר. אז פצח האב:
"ברוך שובך ידידי הותיר, אני לא העזוב אותך לעולם".

אלון גיסר, דן צ'רטוק,עילי דוד, אלמוג יעקובי, נועם חן.

# data[].attributes.headline
 יהודית הזקנה העצבנית העצובה 

# data[].attributes.subject
 יהודית הזקנה העצבנית העצובה 

# data[].attributes.body
חברי הקבוצה: יהלי אפלטוני ליאה ולריולה ינון בניימיני ונעם פרחי ורוני עמיחי
הסיפור על חפצים ישנים בדירה של זקנה כועסת וממורמרת בשם יהודית

איזה חדר: המטבח והסלון בדירה של הזקנה

המטרה: להרוג את הזקנה יהודית

פעם אישה זקנה וחולה שהייתה צועקת על החפצים שלה בגלל שהייתה ממש זקנה וחולה בראש

וכל פעם שהזקנה הייתה הולכת לישון כל חפציה היו מתאספים בסלון וחושבים מה לעשות עם הזקנה כי נמאס להם כל יום לשמוע את צעקות הזקנה.

הסוני הזועם (נעם) אמר:״מחר בלילה  לפני שהיא הולכת לישון נשים מסמרים מתחת לכרית שלה ואז זהו! נגמרו ימיה כזקנה ממורמרת וצעקנית כל יום שעובר  זה נמאס יותר ויותר״

הגיטרה הכועסת (יהלי) אמרה:״ לא מה פתאום!! זה אלים מדי.. וזה יהיה על המצפון שלנו אחכ שהרגנו זקנה עם מסמרים!! בואו שימו על הציפוי שלי רעל ונרעיל אותה!״

השעון העצבני (ליאה): לא מאיפה נשיג רעל!? בואו ננסה לחשוב על פתרון אחר בבקשה?״

טבעת הנישואים שהייתה בדיכאון עמוק מצעקות הזקנה (ינון) אמר: ״תקשיבו אני אבהיל אותה בלילה  היא זקנה אז אני אגרום לה להתקף לב וזהו כי נמאס לי פשוט להרגיש זבל בגלל הצעקות שלה , איף יום אחד היא תהרוג אותנו עם הצעקות שלה״

צעצוע הסוס (רוני) ״ אתם לא רציניים?! היא אישה זקנה עם נכדים ילדים ואנשים שהיא חשובה להם״
הגיטרה הכועסת  ( יהלי) ״חחחחחח הצחקת אותי טוב, טבעת! בואי תוציאי לפועל את התוכנית שלך ויאללה ניפטר ממנה נמאס לי״ לבסוף הטבעת הוציאה לפועל את התוכנית שלה.. הזקנה מתה.

כאשר הוציאו את הזקנה מהדירה כל החפצים הסתכלו זה על זה ולחשו ביחד ״יש!״
צעצוע הסוס (רוני) ״ הלכה לפינת החדר וצפתה בקרובי הצלחה מקבלים את הבשורה על מות יהודית ומתפרקים״

# data[].attributes.headline
עידו עוזיאל אלון שוורץ

# data[].attributes.subject
עידו עוזיאל אלון שוורץ

# data[].attributes.body
יום אחד למיטה של אלון נמאס!
נמאס לה שאלון כל הזמן שוכב עליה, נמאס לה מהמשקל שלו, מהריח, ומהכביסה המלןכלכת שהוא שם עליה.
המיטה של אלון החליטה להתעייץ עם המחשב של עידו, לאחר שסיפרה לו על בעיותה המחשב אמר לה: "את חושבת שלי לא קשה?!?!? כל הקבצים שעידו מעמיס עליי, היידים השומניות שלו שנוגועות לי במקלדת ובעכבר, הפעמים שהוא מתעצבן ומכה בי אבל אין עוד מה לעשות בלעדי עידו מה אני יכול לעשות אני סתם יהיה עוד מחשב ואת תיהיה עוד סתם מיטה. המיטה ענתה לו אולי אתה צודק אבל זה כבר מאוחר מדי, בצאת השחר העפתי אותו עם הקפיצים שלי ואני בטוחה שעכשו הוא שונא אותי, המחשב אמר אל דאגה אני אעזור לך, אני אוריד לקבצים שלי משחק חדש ועידו בטוח יקרא לאלון לישון אצלו ואז הוא יבין ששום מיטה לא נוחה כמו המיטה של אלון, ואז למחרת בבוקר אלון יחזור לבית שלו והכל יחזור לקדמותו.

# data[].attributes.headline
טל וינר,יובל גרינוולד ורוני סגל

# data[].attributes.subject
טל וינר,יובל גרינוולד ורוני סגל

# data[].attributes.body
היו היה כלב,קטן ולבן עם כתמים בצבע חום, כל יום השיגרה שלו הייתה אותו הדבר, הוא היה מתעורר לבדו רואה טלוויזיה,מכין לעצמו אוכל וחוזר לישון
מאז שנולד זה מה שעשה.
הוא היה בודד,הוריו עזבו אותו שהיה קטן,אין לו אחים או דודים,הוא לבד.
יום אחד החליט שנמאס לו, הוא החליט לצאת לגינה מתחת לביתו, הוא כמעט ולא יצא מהבית שלו רק אם היה חייב. אבל היום החליט לצאת, כשיצא מבייתו חשב: אולי אני יחזור,אולי זה רעיון לא טוב... אך החליט להיות אמיץ ויצא.
הוא ראה בגינה אוזניות לטלפון,היה נראה לו שהם החברים הכי טובים,הם כל הזמן היו ביחד.
הם היו נראים לו נחמדים אך הוא לא ידע איך לגשת אליהם,הוא פחד.
אחרי כמה היסוסים היתגבר על הפחד,והלך לעברם. היי, הם אמרו לו יחד, היי, החזיר במעט היסוס. אני יכול להיות חבר שלכם? שאל במעט חשש בקולו,הם ענו לו,בטח, תירצה לשחק איתנו?,שאלו,בטח ענה בטון שמח. הוא גילה שהטלפון הוא רגיש, אכפתי, ותמיד יודע להצחיק
בעוד שהאוזניות היו רגעות סבלניות ואהבו את השקט שלהם דווקא שהם היו כל כך שונים אחד מהשני הם היו החברים הכי טובים,כמו שאומרים הפכים משלימים. הם החליטו לשחק מחבואים. האוזניות היתנדב לספור והטלפון והכלב הלכו להיתחבא ביחד. עשר,תשע,שמונה ספר האוזניות...
הטלפון הספיק למצוא מחבוא טוב אך הכלב עדיין לא מצא, הטלפון ראה שהכלב לא מוצא מקום להיתחבא בו אז הציע לו שיתחבאו ביחד,כמובן שהכלב הסכים, הוא חשב לעצמו איזה נחמד הטלפון, מזל שמצאתי חבר כמוהו. האוזניות התחילו לחפש אותם וכשמצא התחיל לרוץ מהר מהר כדי להגיע ולנצח, אך הכלב הספיק לעקוף אותו והוא ניצח. אחרי זה הם שיחקו בעוד משחק ועוד משחק וכך נגמר לו היום. הם היו בגינה,היתחברו והכירו והכי חשוב שכולם נהנו.
וכך, הכלב הבודד הכיר את חבריו הכי טובים, חברים שיישארו לו לכל החיים

# data[].attributes.headline
עמית אריק ושלו  המטמון

# data[].attributes.subject
עמית אריק ושלו  המטמון

# data[].attributes.body
היו היה פעם סוני סאני ומור הם היו חברים טובים הם כל הזמן היו רבים אבל בסוף מסתדרים ביום ראשון הם הלכו לגינה לשחק הם שיחקו ולפתע סוני נפל לבור ומצא בקבוק זכוכית עם פתק ומצא מפה שבסופה מחכה מטמון ומור וסאני עזרו לו לצאת הם עברו בתוך השיחים לפי מה שכתוב במפה ונתקלו מענף גבוה סאני הצליח לעבור וגם מור אבל הסוני לא הוא אמר וקרא לעזרה תעזרו לי בבקשה סאני אמרה אני אעוזר לך והצליחו לעבור הם היו קרובים 2מטרים מהמטמון ולפתע קפץ ג’וק ענקי בגודל 2מטר עם ‏כנפיים ואמר ‏להם אם אתם רוצים את המטמון תצטרך ולעבור דרכי הם נלחמו בו מור הנשיר שערות ‏וזרק עליו סאני ‏נשכה אותו וסוני זרק עליו שירותים הם ניצחו אותו וזכו במטמון

# data[].attributes.headline
התחרות על השקע

# data[].attributes.subject
התחרות על השקע

# data[].attributes.body
מגישות :מאיה כץ ,יסמין סמוילוביץ' ,יהלי סולומון, ועלמה דיין.
בחדר של נועה מכשירי חשמל רבים אבל שקע אחד...
במהלך היום נועה צריכה להטעין את הטלפון שלה,לייבש את שיערה עם פן,להדליק את מנורת הלילה ולעשות שיעורים במחשב,שאותו היא גם צריכה להטעין.
פן:"טלפון עוף כבר מהשקע אני צריך לפעול"
טלפון:"רגע,לא סיימתי את שנת היופי,תן לי לפחות להגיע ל-80%"
מחשב:"חברים חברים,אני יותר חשוב מכם,נועה צריכה לעשות שיעורים אחרת המורה תהרוג אותה"
מנורת הלילה:"מה איתי?,גם אני רוצה לפעול!"
פן,טלפון ומחשב:"שקט מנורה!,את פועלת רק בלילה!"
*נועה מוציאה את הטלפון מהשקע ומחברת את הפן*
פן:*צוחק*"אכלת אותה לך תחפש מטען נייד!"
טלפון:*מקבל באגים מעצבים*
נועה:"מה נסגר עם הטלפון!?"
*מייבשת את השיער,ואז מחברת את המחשב לעשות שיעורים*
מחשב:*צוחק צחוק מרושע*"צוחק מי שנטען אחרון"
*נועה מסיימת לעשות שיעורים,ומנתקת את המחשב מהחשמל. כל מכשירי החשמל רבים מי הבא שעומד להתחבר?*
טלפון:"לא סיימתי את שנת היופי!"
פן:"איזה שנת יופי!?,אתה שטוח ומרובע מה יפה בך?"
מחשב:"פן,אתה לא יכול לדבר בכלל,השיער של נועה כבר יבש"
מנורת לילה:"חברים חברים,בואו נרגיע את האווירה, בסוף כולנו נתחבר בתורות"
*נועה מחליטה לשים סוף לסיבוכים וקונה מפצל,מכשירי החשמל שמחים,עד שהם קולטים שהמפצל מכיל רק 3 שקעים,כולם מסתכלים על מנורת הלילה והיא מבינה שהיא נדפקה*
*כולם מחוברים לחשמל במשך כל היום עד הלילה,ורק המנורה בחשמל, נועה נרדמת*
מנורת הלילה:*צוחקת*"לכו חפשו מי יחבר אתכם לחשמל,נועה ישנה".
הסוף

# data[].attributes.headline
חברות הקבוצה:יעל אברמוב ליה נגר רז עמיאל

# data[].attributes.subject
חברות הקבוצה:יעל אברמוב ליה נגר רז עמיאל

# data[].attributes.body
לכלבה לוסי,שרשרת יפה.
לכלבה לוסי כריתי אדומה.
בהתחלה הביאו לה שרשרת כנחמה,
בגלל שכריתי לה אבדה.
אך בזה לוסי לא הסתפקה והייתה נורא עצובה,
ולכן הטיסו לה אותה בחזרה.
עד שחזרה,חיפשה לוסי חברה,
אך לא מצאה תחליף כה נפלא,
כי את כריתי אהבה נורא.
אחרי זמן מה
כריתי נחתה והשמחה של לוסי שבה וחזרה,
אך בגלל שהשרשרת הייתה לה יקרה
החליטה להשאיר אותה
כזיכרון לסיפורה.
בהתחלה כריתי לא התלהבה
כי ללוסי הייתה חברה חדשה
כריתי ללוסי אמרה
”אז מה מצאת חברה חדשה ?!”
לוסי הייתה מובכת נורא
כי אהבה גם אותה
אז ענתה
”בואי ותהיי גם חברה שלה ”
כך שלושתם התחברו
והזיכרון של הסיפור נשמר