# data[].attributes.body
1660 ble danske adelsveldet løst opp av et kongelig eneveldet. Det ble løst opp fordi det hadde blitt fokus og sentralisering av makt og administrasjon. Kongen ville skrive ut nye, store skatter. For å få gjennomført det måtte han kalle et dansk stendermøte, med utsendinger fra adelen og borgerskapet. Utfallet etter dette møtet ble da dramatisk mer enn det de hadde forestilt seg. Selv med ny statsform hadde kronen likevel fremdeles de samme økonomiske utfordringene som før. Gjelden som den dansk-norske staten hadde samlet gjennom alle krigene i første halvdel av 1600-tallet, måtte betales.

# data[].attributes.body
I 1536 mistet Norge sitt eget riksråd. Norge skulle være en dask provins, og den danske kongen ble automatisk også norsk konge. Landet var likevel fremdeles styrt etter egne lover og kongen titulerte seg som konge av Danmark og Norge.

Den nye staten som Norge ble en del av har i ettertid blitt kaldt Oldenborgstaten og ble styrt i felleskap av kongen og riksrådet.

Styringen av Norge foregikk på tre nivåer; nasjonalt, regionalt og lokalt.

I 1536/37 hadde kongen tvangsinnført reformasjonen i Norge. Den norske kirken hadde gått over fra å være selvstendig katolsk maktfaktor til å bli en integrert del av staten. Kirken hadde nå blitt en kanal mellom bygdefolket og kongemakten.

Årene etter selvstendighetstapet var adelen nesten helt borte her i landet. Dette gjorde at det ble mulig for andre grupper å gjøre seg gjeldende, som f.eks borgerstanden.

Statens største utgiftspost var militæret. Dette var nødvendig for å henge med i den internasjonale maktkampen. For Danmark-Norge var Sverige hovedrivalen, da begge statene ønsket å dominere Norden --> rustningskappløp. På 1600-talet førte "vi" en rekke kriger mot Sverige, som for det meste endte i tap. Selv om militærets pengebehov vokste, var det begrenset for hvor mye penger/skatter det var mulig å hente hos de norske bøndene.

# data[].attributes.body
I middelalderen var det lite handelsaktivitet i Norge. Den eneste varen som  ble eksportert, var tørrfisk. Det endret seg på 1600-tallet. Nye næringer vokste fram, og med dem fulgte en pengeøkonomi. I spissen for denne utviklingen sto en ny og etter hvert velstående elite.

I Nord- og Vest-Norge hadde sesongfisket fra gammelt av skapt livsgrunnlaget for befolkningen. I tilegg drev de de fleste som bodde langs kysten et lite gårdsbruk. For fiskerbøndene var arbeidsdelingen i familien slik at mannen i fiskesesongen dro på havet, mens kona og barna tok seg av gårdsdriften.

Den klart viktigste av de nye næringene var trelast. Som følge av den sterke økonomiske utviklingen og befolkningsveksten i Europa etter 1500 var det stor etterspørsel etter tømmer. Ikke minst var det nesten umettelig behov for byggematerialer til nye skip.

Norge har mye fjell, og den dansk-norske staten ønsket å utvikle bergverk i landet. Interessen var drevet av et økende behov for sølv og jern. Hær og flåte trengte jern, og staten var interessert i å ha egen produksjon av kanoner og kanonkuler, slik at de ikke trengte å kjøpe det fra utlandet.

De nye næringene revolusjonerte norsk økonomi, og de hadde store ringvirkninger ellers i samfunnet. For det første skapte eksporten store inntekter og bidro til at det vokste fram en rik og etter hvert viktig handelselite i Norske byer.

# data[].attributes.body
I norsk historie kalles perioden 1536-1814 ofte for dansketiden. Da mistet Norge de siste rester av sin selvstendighet og ble underlagt Danmark. I den første tiden etter 1536 lå landet langt nede når det gjaldt folketall og økonomi, og statsapparatet fungerte dårlig.  Etter hvert bedret forholdene seg. Forbedringen skjedde som følge av en sterk økonomisk vekst drevet av nye næringer og en kraftig økning i folketallet. I løpet av perioden vokste det også fram en langt mektigere stat som ønsket fastere kontroll av samfunnet. Det gjorde at flere grupper kom i kontakt med statsapparatet. Samtidig fikk en ny elite som besto av kjøpmenn og embetsmenn, større innflytelse.

# data[].attributes.body
Norge var på 1500-tallet et jordbrukssamfunn. Ni av ti nordmenn på landsbygda og livnærte seg ved jordbruk, fiske eller en kombinasjon av dette. 1500-tallets jordbrukssamfunn var en selvbergingsøkonomi. Bøndene produserte selv alt de trengte. Det gjaldt mat, klær, redskaper og bygningsmaterialer. Fordi lite eller ingenting ble solgt eller kjøpt på markedet, var det ikke behov for kontanter. De fleste nordmenn levde i et hushold på et gårdsbruk, og den næringsrike planten fra Sør-Amerika: Poteten egnet seg godt til dyrkning i Norge. Det gjennomsnittlige husholdet besto av 7-8 personer og det ubestridte husholdsoverhodet

# data[].attributes.body
Latin-Amerika utviklet seg snart til en befolkningsmessig og kulturell smeltedigel. Det ble oppmuntret til blandingsekteskap mellom den spanske og indianske eliten. Etterhvert som slaver fra Afrika kom, blandet hvite, svarte og innfødte seg med hverandre. I motsetning til i Nord Amerika var dette lovlig. Spanierne mente likevel at de innfødtes og slavernes kultur var mindreverdig. Derfor oppsto det en gradvis form for apartheid i de fleste koloniene.

# data[].attributes.body
Spanias gjennombrudd som kolonimakt var i stor grad knyttet til Christoffer Columbus.

Den italienske sjøfareren hadde lenge søkt en sponsor for en ekspedisjon som skulle finne en vestlig sjøvei til Asia. Da den portugisiske kongen avslå Columbus` forespørsel, gikk italieneren til den spanske dronningen Isabella. Dronningen ga ham tre skip og løfter om en rikelig belønning om han kunne åpne en raskere reiserute til Østen.

For Spania var Columbus` landgang i Amerika starten på et økonomisk og politisk eventyr som skulle gjøre landet til en global stormakt. I løpet av kort tid utforsket nye ekspedisjoner de vestindiske øyene og etter hvert det amerikanske fastlandet. Den spanske kongen og dronningen oppmuntret sønnene av landets lavere adel til å søke lykken i vest. I første omgang etablerte de bosetninger og plantasjer, i tillegg startet de gruvedrift. Den innfødte befolkningen, som i begynnelsen hadde møtt europeerne med vennlighet og nysgjerrighet, ble satt til tvangsarbeid. Slitet og sykdommer tok livet av svært mange.

Kjente eksempler på erobringer i tiden etter Spanjolene ankom Amerika er erobringen av aztekerriket og erobringen som førte til inkarikets fall.

# data[].attributes.body
De første forsøkene på å finne sjøveien til India kom fra portugiserne. Vasco da Gama, fant som første europeer, sjøveien til India. Der etablerte portugiserne handelsstasjoner og krydderimporten gjorde Lisboa til en av de viktigste byene i Europa. Portugal hadde likevel en begrenset økonomi på grunn av den store avstanden og farefulle reiseruter. Lastekapasiteten var liten og reisen tok 9 måneder. Vasco da Gama viste fra første stund total mangel på kunnskap om de muslimske og hinduistiske samfunnene som møtte han. Portugiserne tok i bruk vold og trusler mot de "innfødte" for å få det som de ville.

Selv om portugiserne ikke tjente store penger i Østen, greide de likevel å knytte store deler av verden sammen. De tilrettela la veien for andre nasjoner som kunne utnytte mulighetene mer effektivt. Nederlenderne og britene skulle snart tjene seg søkkrike på handel med Asia. Da koloniene i Øst gradvis mistet sin internasjonale interesse, emigrerte portugiserne til Brasil. Der etablerte de kafe- og sukkerplantasjer. Heller ikke her skulle de arbeide selv. De utnyttet de de innfødte, som ikke var vant til hardt arbeid i solen. Mange av dem døde, og ble derfor etterhvert avløst av slaver fra Afrika, som var immune mot sykdommene og vant til den intense varmen.

Med koloniseringen ble Brasil det største katolske landet i verden, og det landet med flest portugisisktalende innbyggere.

# data[].attributes.body
De europeiske statene utviklet seg på forskjellige måter i løpet av perioden mellom 1500 og 1789. Noen stater ble republikker, altså at kongedømmet ble avskaffet. De fleste statene opplevde sentralisering og at statsadministrasjonen og hæren vokste.
Tyskland var etter middelalderen i realiteten en løs forbundsstat som ble kalt det hellige romerske riket av tysk nasjon. De tysk-romerske keisere ble som oftest valgt fra den østeriske habsburgerfamilien. Habsburgerne var katolske og opptatt av å styrke keisermkten. Målet var en samlet tysk stat under deres herredømme.
På den liberiske halvøya lå det opprinnelig flere kongeriker som hadde blitt dannet etter at halvøya ble gjenerobret fra muslimene. På 1400 tallet ble Spania samlet gjennom rekke dynamiske ekteskap. Spania va et sterkt religiøst land, og den katolske kriken sto sterkt blant befolkningen. Også kongemakten var opptatt av å bevare den religiøse enheten og drev derfor klappjakt på muslimer og jøder. Tvang, beslagleggelse og utvisninger var vanlige virkemidler.
Nederlandene var opprinnelig betegnelsen på en samling av 17 provinser i den nordvestre delen av tysk-romerske riket. På 1400 tallet ble de i habsburgerne besittelse, og ved delingen etter at Karl 5, hadde gått av som keiser i 1556, kom de under spansk kontroll. I 1579 brøt det ut opprør mot det spanske styret. Opprøret ble ledet av deler av den lokale eliten og organisert gjennom stenderforsamlingene i de forskjellige provinsene.
En av de mest sentrale landene i Europa i Middelalderen var England. Det lå på en øy med korte avstander, og hadde i motsetning til Frankrike og Tyskland opplevd lite splitting. Fra slutten av 1400 tallet satt Tudor på tronen. Tudormonarkene, spesielt Henrik 8 og datteren Elisabeth bygde opp en sterk personlig kongemakt som dominerte Parlamentet. Når dronning Elisabeth døde, ble hennes fjerne slektninger i stuartfamilien den nye kongefamilien. De var allerede Skotske konger, så England og Skottland kom derfor nå i en personalunion. Etter at de overtok brøt det ut sterke konflikter mellom kongemakt og parlamentet. i 1620 årene prøvde de å styre England uten parlamentet. Det lyktes dårlig, og da brøt det ut krig med Spania og opprør i Skottland.
På 1600 og 1700 tallet var Frankrike en av Europas mest folkerike stater med nær 20 millioner innbyggere. Frankrike hadde i tillegg sterk økonomi og en stor hær og var derfor en av de mest dominerende i Europa. De franske kongene styrte sammen med stenderforsamlingen, som ble kalt generalstendene. Etter hvert ble det mere kongen som styrte alene, og villa ha all makt for selg selv. Eneveldet festet mer og mer grepet om styringen av staten.

# data[].attributes.body
Etter trettiårskrigen hadde de medvirkende statene gått gjennom en kraftanstrengelse. Utgiftene til militære styrker hadde lagt beslag på store deler av ressursene til myndighetene.

Det konstitusjonelle kongedømmet bygger på prinsippet om at kongen er bundet av en skreven og en uskreven grunnlov. I enkelte land ble slike avgrensninger og maktfordelingen mellom kongen og hans understøtter nedfelt i de såkalte håndfestningen. Styreformen hadde sin røtter i middelalderens stenderforsamlinger.

# data[].attributes.body
Til tross for freden i Augsburg i 1555 var forsøkene på forsoning mellom katolikker og protestanter i Tyskland likevel skjøre. På 1600-tallet brøt det derfor ut nye strider. Den mest blodige var trettiårskrigen (1618-1648)
De tyske fyrstene gikk til krig mot den tyske-romerske keiseren og Spania. Etter tre tiår med utmattende krig ble partene enige om å stanse kampene. Fredsavtalen som fant sted i Westfalen var en milepæl i Europas politiske historie. Konflikter burde fra nå av løses gjennom diplomati og forhandlinger.

# data[].attributes.body
Kirken i krise
Gjennom middelalderen hadde den romerske kirken monopol på det religiøse livet i Vest-Europa. Kampen mot kjetterne nødvendig for å holde kristenheten samlet. Det var stadig mer kritikk av den pavestyrte kirken mot slutten av middelalderen. Det var flere som protesterte om kirken egentlig var nødvendig for å bli frelst. I 1415 ble begge erklært som kjettere, og Hus havnet på bålet.

Luthers opprør
Kravene om reformer forsvant likevel ikke. Reformasjonen og flere år senere ble den romerske kirke splittet. Luther ønsket å bygge en ny Peterskirke i Roma.

# data[].attributes.body
Fra ca. 1500 til slutten av 1700 tallet ble Vest-Europa knutepunktet i et globalt nettverk, utviklingen av dette blir kalt den europeiske ekspansjonen. Denne ekspansjonen tok først form som oppdagelser og erobringer av nye landområder, etter hvert ble de markedsøkonomiske interessene viktigst, og erobrere ble avløst av kjøpmenn og handelsinteresser. Forbedringer i navigasjonsmetoder og skipsteknologi gjorde det tryggere å seile i fremmede farvann, og dermed kunne europeiske oppdagelsesreisende legge ut på lange sjøreiser En viktig drivkraft bak ekspansjonen var europeernes ønske om å finne nye verdier i form av gull, sølv og andre edle metaller. I tillegg ville europeerne finne sjøveien til Asia, der det fantes varer som krydder og silke som kunne bli solgt for store summer i Europa. Det ble utvekslet matvarer og andre varer, dyr, planter, ideer og sykdommer mellom kontinentene. Utvekslingen fikk store konsekvenser både på kort og lang sikt.

# data[].attributes.body
Da middelalderen tok slutt, var Europas byer i vekst. Kunstrevolusjonen kalt renessansen oppsto. Portugisernes utforskning av Afrikas kyster førte dem til India og Kina. Columbus' landgang i Amerika gjorde Spania til en stormakt. Ferdinand Magellans ekspidisjon i 1519 viste at det var mulig å seile jorda rundt. Alle disse store oppdagelsene var starten på en europeisk dominans som skulle vare helt fram til den moderne tid, i både positiv og negativ forstand. Handel mellom Europa og resten av verden førte til økonomisk globalisering. Europas dominans skulle likevel også få katastrofale følger for de innfødte befolkningen. En tidsperiode med mange store, banebrytende oppdagelser, samt katastrofer, som sammen har skapt grunnlaget for samfunnet vi kjenner i dag.

# data[].attributes.body
Gjennom middelalderen hadde den romerske kirken tidligere skapt et felles kulturgrunnlag for store deler av Vest-Europa. Det skjedde en endring på 1500-tallet, og den religiøse enheten skulle bli brutt. Det var flere uenigheter det førte til slutt en varig splittelse av kristenheten. Det ble flere blodige kamper mellom protestanter og katolikker. Det ble en krig med mye kaos og de trengte å gjøre noe for å få fred. Fra 1600-tallet og framover konkurrerte to ulike styreformer i de ulike statene. De to statsformene ble innført i forskjellige land. Felles for dem var at statene ble sterkere.

# data[].attributes.body
Ved inngangen  til 1400-tallet var Europa på mange måter et sørgelig syn. Et folk som var preget av svartedauden som hadde tatt livet av nærmere halvparten av befolkningen. Det var flere deler av jorda som lå helt tom for at bøndene som hadde drevet jorda, var borte. Det var også vanskelige tider i byene. Gatene fløt av avføring og søppel, liften stinket og kvaliteten på boliger var veldig dårlige. Samtidlig var noe godt på gang i Europa. Pengeøkonomien utviklet seg sakte, men sikkert. Europa begynte med handelen, der tekstil var en viktig eksportartikkel.

Resultatet av den voksende handelen var en klasse av selvbeviste borgere, og flere av de nyrike fikk behov for å vise fram noe av velstanden. Palasser og boliger skulle bli vakre, og bestillinger av portrettmalerier økte. Kunst bl een vare som kunne omsettes på te marked, og kunstnerne fikk muligheter til å utfolde seg i større grad enn før.

Renessansen innebar også en ny giv for vitenskap. I stedet for konkrete undersøkelser av naturen og universet studerte man skriftene til antikkens vitenskapsmenn som Hippokrates, Galenos og Ptolemus. Renessansen fant sted samtidig som Europa sto foran en historisk hendelse ut i verden. I løpet av et fra hundre år feste vesten grepet om store deler av kloden. Private handelsmenn og ambisiøse konger finansierte dristige ekspedisjoner til fjerne himmelstrøk. Møtet med ukjente kontinenter og fremmede sivilisasjoner var en vitkgi årsak til et økonomisk og politisk oppsving som gjorde Europa til den dominerende verdensdelen helt fram til vår egen tid.

# data[].attributes.body
I 1349 ble Norge rammet av svartedauen, og ble et naturlig skille mellom høymiddelalderen og senmiddelalderen. Det var en engelsk, pestsmittet, handelsskip som vart starten på det som skulle ta livet av halvparten av Norges befolkning. Færre mennesker jorde tilgangen til jord større for menneskene som overlevde. Lavere jordleie svekket derimot kongemakten og den jordeiende overklassen. Kongefellesskap brakte Norge i union med Sverige, og senere i union med Danmark. Sammen utgjorde de tre landene Kalmarunionen.

# data[].attributes.body
Høymiddelalderen regnes ofte som en storhetstid i Norge, både politisk, økonomisk og kulturelt. Dette var en periode preget av voksende folketall, kirkens konsolidering, bygging av flere monumentale byggverk, byers oppkomst og vekst, og av sterk vekst i organisasjon og myndighet for de to samfunnsmaktene kongedømme og kirke. Ofte med kirken som pioner når det gjaldt organisatorisk utvikling. En stor hendelse skjedde etter 1319, da den Norske kongen Håkon 5. døde. Han etterlot seg en datter som het Ingebjørg. Etter en revisjon av tronfølgeloven i 1302 var det nå tillat for en ektefødt sønn av en ektefødt kongsdatter å bli konge i Norge. Derfor ble Ingebjørgs sønn, Magnus Eriksson, konge gjennom arv. På samme tid ble han valgt til konge i Sverige, siden faren hans var av en svensk kongeslekt. Dette førte til Norge og Sverige inn i en personalunion, en union av to ulike land med felles konge. Magnus ble ikke en populær konge, så det norske riksrådet ville at Magnus' sønn Håkon skulle overta styret i Norge når han ble gammel nok. Unionen med Sverige hadde kommet i stand på grunn av giftermål på tvers av landegrensene. Noen år senere skulle Norge i en ny og langvarig union med Danmark av samme grunn. Selv om høymiddelalderen hadde en vekst periode i Norge, var inntektene til kongemakten og det verdslige aristokratiet relativt lave sammenlignet med nabolandene.

# data[].attributes.body
I likhet med europeisk middelalder kan også middelalderen i Norge deles inn i underperioder. Et sentralt utviklingstrekk i Norge under middelalderen var overgangen fra et samfunn styrt av småkonger og høvdinger, til et rike underlagt av én overordnet kongemakt. Norge ble også et kristent land under rikssamlingen. Kirken ble en stor og mektig organisasjon. Svartedauen førte til en kraftig befolkningsreduksjon og lavere inntekter for kongemakt og adel. Vi ble en underlegen part i union med både Danmark og Sverige, og mistet all politisk selvstendighet til Danmark 1536, som markerer sluttpunktet for middelalderen i Norge.

# data[].attributes.body
Svartedauden regnes som innledningen til senmiddelalderen. Det store folketapet under svartedauden fikk store samfunnsmessige konsekvenser, dette gjør det naturlig å skille ut tiden etter 1300 som en egen underperiode i middelalderen. Senmiddelalderen blir sett på som en nedgangstid, det ble mer krigføring og uro i tillegg til at klimaet ble kjøligere. På den andre siden var det også en tid med vekst og omstilling. I I de norditalienske bystatene blomstret økonomien, i likhet med den tysken Hansaen på 1300-tallet. Mange bønder fikk det materielt bedre i tiden etter svartedauden.  En av de viktige hendelsene i senmiddelalderen er hundreårskrigen. Det er en betegnelse på den langvarige striden mellom England og Frankrike fra midten av 1300-tallet til midten av 1400-tallet. Rundt 1500 står humanismen, renessansen, reformasjonen og de store oppdagelsene for en ny utvikling som gjør det naturlig å sette et sluttpunkt for middelalderen.

# data[].attributes.body
Kirkeorganisasjonen var i tidlig middelalderen godt utbygd. Kirker og prester var organisert i kirkesokn, som var en del av et bispedømme ledet av en biskop. I tidlig middelalderen ble pave en betegnelse på biskopen i Roma. Det var et uttrykk for at han minste han hadde en overordnet åndelig makt.

Perioden fra ca. 400 til 600 kalles folkevandringstiden. I vest-Europa var det særlig germanske folkegrupper som var på vandring. Av de germanske folkegruppene var det bare frankerne som klarte å skape et større rike i tidlig middelalderen, kalt Frankerriket. Det var også to andre riker, kalt østromerske riket og det arabiske riket.

Føydalisme er en betegnelse som har vært brukt på styringssystemet i store deler av Europa i tidlig middelalder. Dette var en måte å styre store riker på i en tid med stort beskyttelsesbehov, mangel på statsapparat og lite utviklet pengeøkonomi. Føydalsamfunnet var et mannsdominert samfunn, der kvinner juridisk var klart underordnet menn. Kvinner fra rike familier var viktige fordi de kunne giftes bort for å inngå allianser med andre slekter.

Menneskenes tilværelse i middelalderen var sterkt preget av kristne forestillinger om kampen mellom Gud og djevelen. Denne kampen styrte hele livet på jorda, og det gjaldt å velge riktig side for å unngå fortapelse.

# data[].attributes.body
Første del av tidlig middelalder blir også kalt vikingtiden som varte til midten av 1000-tallet. Vikingene gjorde ofte plyndringer og brutale voldshandlinger. Kamp om ressurser og makt kan ha vært en drivkraft for høvdinger og stormenn som ledet vikingtokter som denne hvor de i 793 angrep  klosteret Lindisfarne i det nordøstlige England, og i 789 angrep de en fogd hvor mange menn ble drept på øya Portland i kongedømmet Wessex. Dette var noen av deres vikingtokter til England, men slaget ved Stamford Bridge i 1066 regnes som det siste vikingtoktet, hvor den norske kongen Harald Hardråde gjorde et forsøk på å erobre England, men falt slaget og en roligere periode var i vente. I denne perioden ble folketallet økt i Norge. Tidlig middelalder er den første perioden i norsk historie som vi har skriftlige kilder fra og regnes fra ca. 1050.

# data[].attributes.body
Middelalderen er tidsrommet mellom Romerrikets fall og det vi kaller nytiden i europeisk historie. Mange av vår tids nasjonalstater begynte å ta form under denne tidsperioden. Jordbruksproduksjonen økte, kirkene utviklet seg, handel og byliv vokste. Folketallet steg også fram til svartedauen rammet Europa.

# data[].attributes.body
Tidlig middelalderen var en urolig tid i Europa. Det ble en roligere periode fra ca. år 1000. Det var mellom 25-30 millioner menneske i Europa i begynnelsen av høymiddelalderen , var antallet nærmere 80 millioner ved slutten av perioden. 90 prosent av befolkningen i Europa bodde på landsbygda. Klimaet ble mye varmere i høymiddelalderen, trolig på grunn av økt solaktivitet. Det førte til at bøndene kunne dyrke mer og flere sorter.

I 1962 ble Otto kronet til keiser over Det tysk-romerske riket. Under folkevandringstiden slo anglere og saksere seg ned i England og etablerte mindre kongeriker. I 1214 led den engelske kongen Johan uten land et større nederlag for den franske kongen, Filip 2. August. England tapte store deler av Frankrike. I begynnelsen av høymiddelalderen var kongemakten i Frankrike svak. De gikk gradvis bedre for Frankrike og omkring år 1300 var Frankrike det sterkeste kongeriket i Europa.

Det var flere uenigheter mellom keiser og pave om valg av biskoper, og den uenigheten fortsatte etter Henrik 4.s død. I løpet av høymiddelalderen ble kongemakten styrket gjennom oppbygningen av et fastere styringsapparat inder kongens kontroll. I England og Frankrike oppsto også det vi kan kalle sentraliserte finansdepartementer.

I høymiddelalderen skjedde det en betydelig byvekst. De første universitetene ble også etablert i Salerno, Bologna og Paris. Byene fikk egne lover og privilegier, og egne styringsorganer med byrådet på toppen. Noen byer var nærmest å regnes som egne stater, tidvis førte krig mot hverandre og mot keisere og konger.

# data[].attributes.body
Antikkens store påvirkning på den videre utviklingen av europeisk kultur gjør at perioden kan kalles en felles europeisk kulturarv. Kristendommens store utbredelse i romerriket mot slutten av antikken satte et sterkt preg på utviklingen i Europa etter antikken.

# data[].attributes.body
Den lange krigsperioden svekket de greske polisstatene og gjorde dem mer sårbare for erobring. Det skjedde i 338 f.Kr. da kong Filip av Makedonia erobret Hellas. Sønnen hans Aleksander, førte erobringspolitikken videre og la under seg et rike som strakte fra Makedonia og Hellas, via Egypt til Indusdalen. Etter Aleksanders død ble riket delt mellom tre av generalene hans. Foreningen av gresk, egyptisk og mesopotamisk kultur, den såkalte Hellenismen. Under Hellenismen ble polisstatene underlagt nye kongeriker. Den politiske makten flyttet seg fra fellesskapet av borgerne til kongene og deres hoff.

# data[].attributes.body
Til å begynne med ble Roma styrt av konger, inntil den romerske republikken ble innført i ca. 510 f.Kr. I de første århundrene av den romerske republikk var det store motsetninger/klasseskiller i samfunnet. Dette førte til strid, kalt stenderkampene. Tiltross for at de rikeste (patrisierne) tapte kampen om å styre ene og alene mot resten av folket (pleiebeiderne) da de truet med å forlate fra Roma, forble likevel
Roma en republikk dominert av et fåtall borgere, et oligarki.

I likhet med de greske polissatene var borgerretten i Roma i utgangspunktet forbehold suksessfulle menn. Kvinnene hadd derimot en mye friere stilling enn i Athen.

Borgerne hadde en sterk tilhørighet til familien, og de var svært bevisst på sin egen kultur. De følte seg kulturelt overlegne over andre folkeslag.

De utviklet romerretten, der prinsippene er viktige i rettsstater selv i dag. De la vekt på at loven skulle være lik for alle borgerne.

# data[].attributes.body
De greske poliostatene som vokste fram i Hellas omtrent 800 f.Kr. var en uavhengig stat med egne styringsorganer og sosiale og religiøse systemer. Det var et fellesskap av mennesker med egne borgerrettigheter. Borgen var mann jordeier og kriger. Kvinner, slaver og innflyttere ble ikke regnet som borgere. den mest vanlige møteplassen i polisstaten var torget. Utenfor byen lå jordbruksområdene som forsynte byens innbyggere med mat.
Den greske befolkningen levde i ulike polisstater, likevel hadde de forskjellige polisstatene flere ting til felles. De trodde på de samme gudene og framstilte dem med menneskelige trekk.

# data[].attributes.body
For ca. 12000 år siden dukket det opp en ny samfunnsform som skulle forandre historien totalt. Den siste istiden slapp endelig taket etter nesten 100 000 år, og temperaturen på jorda steg. I midtøsten slo noen flokker av jegere og samlere seg ned i områder med mer stabil tilgang til mat.

# data[].attributes.body
De tidligste menneskene levde i flokker på 20-30 personer på stadig leting etter mat. De kledde seg i skinn, og i takt med årstidene og dyrevandringene flyttet de på seg.  Utgravinger av boplasser viser at de viktigste redskapene var av stein, tre og dyrebein, og avfallshauger forteller oss hva de spiste.

# data[].attributes.body
(Mellom 5500 og 3500 år siden) De første sivilisasjonene dukket opp forskjellige steder i verden som Mesopotamia, Egypt, Indusdalen, Kina, Mellom-Amerika og Peru. En sivilisasjon besto av langt flere mennesker og omfattet mange byer og bosettinger i et område. Sivilisasjonene hadde også et kulturelt fellesskap og en samlende religion som bandt medlemmene sammen og markerte avstand til andre folk. Felles myter ga identitet og tilhørighet, og samme språk skapte enhet. Gjennom religiøse riter kunne befolkningen mobiliseres til kollektiv innsats.

# data[].attributes.body
Antikken var en storhetstid og blomstringstid for gresk og romersk kultur. Grunnlaget for periodeskillene oppstandelsen av de greske politistatene og det romerske vestrikets undergang. Polisstaten førte til at flere mennesker fikk være med på å styre samfunnet. I senere tid, mens de greske polisstatene ble svekket av intern krigføring, utviklet Roma seg fra en bystat til et gigantisk imperium, Romerriket. Antikken hadde stor påvirkning på den videre utviklingen i Europa, og kalles derfor en felles europeisk kulturarv.

# data[].attributes.body
Vitenskapen har vært opptatt av utviklingen fra ape til menneske. Den ca. sju millioner år gamle "Tsjad-mannen" hadde en liten hjerne, men kunne sannsynligvis gå på to bein. Han var mest lik en menneskeape, men den oppreiste gangen gjør han til et foreløpig startpunkt for evolusjonen av hominider. For omkring 2,5 millioner år siden dukker det første "ekte mennesket" (homo) opp. Det neste skrittet i utviklingen var Homo heidelbergensis for ca. 600 000 år siden. Omkring 75 000 år siden vandret flokker av Homo sapiens ut av Afrika og befolket resten av verden.

# data[].attributes.body
Menneskets historie starter i Afrika. For ca. 200 000 år siden dukket homo sapiens, det tenkende menneske opp. Menneskene spredte seg senere til resten av verden. De levde i 80 prosent av sin tid på jorda som jegere og samlere, og denne fasen ble kalt førhistorien. For 12 000 år siden begynte et helt nytt kapittel for menneskeheten. Etterhvert slo bosettingene langs noen av verdens store elver seg sammen til sivilisasjoner. Det kom flere oppfinnelser og sosiale forskjeller utviklet seg. De tidlige sivilisasjonene gitt til slutt under, men etterlot seg likevel spor som fremdeles imponerer.

# data[].attributes.body
Rolan, Henrik, Sanna, Julie & Andrine

# data[].attributes.body
10000 F.kr

800 f.Kr. til 500 e.Kr

ca. 500-1000

ca. 800-1536

ca. 1400-1800

1500-1789

1536-1800