# data[].attributes.headline
5 освітній крок

# data[].attributes.subject
5 освітній крок

# data[].attributes.body
Самодіагностика: здійсніть аналіз результатів самодіагностики професійного розвитку (див.: Професійний розвиток науково-педагогічних працівників в системі освіті дорослих: збірник методик і тестових діагностичних завдань ⁄ Укладачі: М. І. Скрипник, Я. Л. Швень. – К.: ЦІППО, 2017. – 103 с.).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Download Free PDF

Download Free PDF

Marina Skrypnik

Wit Serdakovskiy

Швень Я.Л.

This Paper

A short summary of this paper

27 Full PDFs related to this paper

# data[].attributes.attachment_link.title
Професійний розвиток науково-педагогічних працівників в системі освіті дорослих: збірник методик і тестових діагностичних завдань ⁄ Укладачі: М.І.Скрипник, Я.Л.Швень. К.: ЦІППО. 2017. 103 с.

# data[].attributes.attachment_link.description
Збірник методик і тестових завдань підготовлено відповідно до наукового дослідження кафедри "Професійний розвиток фахівців у системі освіти дорослих: історія, теорія, технології", з метою організації самостійної роботи слухачів (категорія -

# data[].attributes.headline
Е-ресурси з проблеми реалізації концептуальних ідей Нової української школи

# data[].attributes.subject
Е-ресурси з проблеми реалізації концептуальних ідей Нової української школи

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Факультет педагогічної освіти

# data[].attributes.attachment_link.title
Нова Українська Школа

# data[].attributes.attachment_link.description
На сторінці розташовано довідковий матеріал (посилання на відповідні сторінки, посилання на електронні архіви органів влади, урядових організацій, галузевих освітніх організацій). Репозитарій орієнтований для знайомства із освітніми змінами під час вивчення дисциплін за спеціальностями "Початкова освіта", "Дошкільна освіта". Матеріали рекомендуються для використання під час лекційних, практичних та лабораторних занять, а також для самостійної роботи студентів, включаючи студентську наукову роботу (реферати, курсові, дипломні).

# data[].attributes.headline
ОСВІТНІЙ МАТЕРІАЛ ДЛЯ РОЗРОБЛЕННЯ МЕТОДИЧНОГО ПОРАДНИКА

# data[].attributes.subject
ОСВІТНІЙ МАТЕРІАЛ ДЛЯ РОЗРОБЛЕННЯ МЕТОДИЧНОГО ПОРАДНИКА

# data[].attributes.attachment_link.title
РОЗРОБЛЕННЯ МЕТОДИЧНОГО ПОРАДНИКА.pdf

# data[].attributes.headline
4 освітній крок:

# data[].attributes.subject
4 освітній крок:

# data[].attributes.body
Самостійна робота слухача

# data[].attributes.attachment_link.title
самостійна робота .pdf

# data[].attributes.headline
3 освітній крок Комплекс практичних завдань для самоконтролю 

# data[].attributes.subject
3 освітній крок Комплекс практичних завдань для самоконтролю 

# data[].attributes.attachment_link.title
комплекс практичних завдань для самоконтролю.pdf

# data[].attributes.headline
Для самоосвіти: 

# data[].attributes.subject
Для самоосвіти: 

# data[].attributes.body
Школа знань чи школа цінностей. Лілія Гриневич та Любомир Гузар про майбутнє української освіти. – Режим доступу: https://espreso.tv/article/2016/12/18/knyazhyckyy_gynevych_guzar

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сьогодні ми будемо говорити з вами про нову українську школу, якою вона має бути. Почнемо з концепції цієї нової української школи і спробуємо зрозуміти: все ж таки яка школа - школа знань чи школа цінностей, чи школа, у якій знання через цінності пропонуються учням? Це важливий момент. Ви, пані Ліліє, говорили про це на засіданні уряду. Почніть ви, а кардинал Любомир продовжить цю розмову після того, як ви окреслите основні напрямки бачення цієї концепції.
Лілія Гриневич: Так, справді ми хочемо перейти до нової української школи. Яка основна її відмінність? Традиційна нинішня школа транслює знання і напихає дітей знаннями. Але знання зараз швидко примножуються, тому що інформаційна епоха. І нівелюються, звісно, адже життя надзвичайно швидко йде вперед.

І школа мусить бути місцем, куди не мають приходити лише за знаннями, там мають навчити, як ними користуватися, як їх шукати, як критично переосмислювати, як відрізнити добро від зла. Як перевірити, чи правдива ця інформація, яку ти отримуєш.

Таким чином, нам треба перейти від класичної школи ХХ ст. до школи компетентностей ХХІ ст. Що є у слові "компетентність"? У ньому є знання, стійкі навички, так звані м'які навички, наприклад, уміння працювати з іншими людьми, аргументувати свою думку, критично мислити. І цінності. Бо система цінностей дозволяє тобі виробити ставлення до різних ситуацій, подій та інформації.
Владико, як ви вважаєте, у принципі школа може навчити дитину цінностям? Так щоб це було гармонійно і до позиції родини, адже без родини ніяких цінностей теж не буде.
Любомир Гузар: Бачите, чи школа може. Напевно, що може. Немає ніякого сумніву. Пані сказала про нову школу ХХ ст. Я думаю, що впродовж століть були добрі школи і недуже добрі школи. І були добрі ті школи, які людям давали і знання, і виховання. Одне слово - виховували людей, починаючи від дитини. У дитини перше виховання вдома, а пізніше, в певний момент, вона йде до школи і в іншій обстановці продовжує процес виховання.

Якщо ми обмежимося виключно до знання, то ми, особливо сьогодні, знайшли би духовну скупість ситуації. Бо через інтернет і подібні технологічні удогіднення дитина сьогодні має неймовірний доступ до знання. Отже, якщо батьки дозоляють більше годин сидіти біля комп'ютера, то дитина дуже багато знає, але не знає, що з тим усім робити.

Що значить виховання? Щоб дитина знала, що з тим зробити. То не буде дитина, яка ходить у перший, другий чи третій клас. Це процес, що продовжується аж до університету. Але це є ціль, щоби дитина, так би мовити, не була повторенням інтернету. Щоби вона вміла цифри, факти, так само, як інтернет, передавати одне за другим - це ще нічого не означає. Це означає, що вона має добру пам'ять.

Але наскільки вона є людина? Щоби бути людиною, вона мусить набути певні цінності. Я хотів би охопити ці цінності одним висловом - щоби дитина виростала на людину. Пробачте, що, може, не дуже шанобливо скажу, щоби продуктом цілого процесу освіти була людина, яка має знання, потрібне для свого життя, для співжиття з іншими, але яка це знання вміє використати, щоби бути собою і щоби вміти спілкуватися з іншими. Мені здається, цей елемент для школи преважливий.

Я собі уявляю, що в добрих школах упродовж століть на це звертали увагу. Бо ми знаємо, як виглядала старинна школа три тисячі літ тому. Був учитель - дуже достойна людина, біля якої жили учні. Вони були біля нього, щоб не тільки набирати знання, а бачити з першої руки як їхній учитель (так думали і так старалися, щоби це була дуже відповідальна людина і добре сформована) передавав цілу гаму цінностей, щоби не обмежувалося все до знання, але щоби, власне, це знання було у єстві, яке ми називаємо людиною.
Міністр освіти України Лілія Гриневич Хотів би, щоб ви цю тему, пані Ліліє, продовжили, адже це дуже важлива річ - роль вчителя. Вчителя потрібно, як на мене, теж учити в наших умовах, а не тільки давати йому можливість навчати учнів. Це безперервний процес виходить.
Лілія Гриневич: Так, і я думаю, що це найбільший виклик - виклик у цілому цієї реформи нової української школи. Бо очевидно, що який ми не зробили би правильний зміст освіти, підручники, якщо вчитель, який безпосередньо приходить до дитини, дивиться їй в очі, який із нею працює, не змінить свій підхід - передачу і напихання знаннями в учіння і виховання одночасного, у процес, де дитина відчуває, що вона також особистість, що шанують її гідність.

Ми говоримо в цьому випадку про педагогіку партнерства. І тому для нас дуже важливе завдання - збудувати систему підвищення кваліфікації вчителів. Нам треба зрозуміти, що в нас є понад 450 тис. учителів у країні. І дуже часто, це ті люди, які були успішними вчителями і в радянській системі освіти.

Радянська система освіти обслуговувала те суспільство і справлялася добре відповідно до завдань того суспільства. Ми зараз живемо в незалежній Україні, яка обрала європейський шлях, демократичні цінності, повагу до гідності людини, в іншій епосі й нам потрібна інша школа.

Тому підвищення кваліфікації вчителів - це раз. Але є ще друга проблема - соціальний статус вчителя, який складається з двох речей: із заробітної плати і того, де вчитель перебуває на соціальній драбині. І я мушу стверджувати, що зараз він дуже низько перебуває на цій соціальній драбині. Саме тому Кабмін прийняв рішення просунити вчителя на два тарифні розряди по єдиній тарифній сітці. Це має підвищити його заробітну плату вже з 2017 року.

Але є другий аспект - соціальний статус через те, як вчителя бачить суспільство. Як про вчителя говорять вдома батьки при дитині, як до вчителя ставляться інші професійні групи, як вчителя показують ЗМІ: чи вони показують більше негативний образ вчителя, чи позитивний.

Тому якщо ми хочемо формувати нового вчителя, то доведеться не лише залишити це якомусь одному міністерству, а все суспільство повинно зрозуміти, що через вчителя ми будуємо нову школу і нове ставлення до дітей.
Ну це тому, що, владико, ще є проблема: мірилом успіху в суспільстві є не людська досконалість, а гроші. І це потрібно змінювати як частину ціннісного ряду.
Любомир Гузар: Я скажу практично. Коли я був малим хлопцем, це було ще перед Другою світовою війною, відвідував різних членів нашої родини, куди мене як малого хлопця посилали на канікули, щоби я в того чи іншого був. Я пригадую розмови вдома.

Візьмемо село перед Другою світовою війною, 30-ті роки. Передусім вчитель, священик, лікар вважалися інтелігенцією, яка провадила життям села, надавала тон. І вчитель тут відіграв дуже важливу роль. Коли я був трохи старший, пізніше довідався, були вчительки в родині, вони в селі мали гарне, престійне приміщення. Родина вчителя мешкала вигідно, не скажу, що в розкоші, але мали все те, що їм було потрібно. Вони були заможні громадяни.

Сьогодні ми говоримо про належну зарплатню для вчителя. Воно аж смішно звучить. Та вчитель повинен бути належно забезпечений як дуже важливий член суспільства, який відіграє велику і важливу роль у суспільстві. Я не кажу, що повинен плавати в розкоші. Вчитель повинен мати нормальне, відповідне приміщення - чи це буде будиночок, чи частину будиночку він винаймає, це вже деталі. У будь-якому разі це житло. І все, що пов'язано з житлом, життям сім'ї, повинно бути належно забезпечене.

Мені здається, що ми, не стараючись цю справу належно розв'язати, немовби робили великий жест, щось надзвичайне, суперєвропейське, що ми вчителеві дамо відповідну зарплатню. Це самозрозуміла річ. І про це навіть не повинно ніколи бути дискусії.

То не є проблема, що вчитель має бути багатий. Учитель має бути заможний, тобто мати все необхідне для гідного життя, повинен жити достатньо. Візьмемо село. Я не знаю, як виглядає село сьогодні, але колись порядний господар мав порядну хату, порядне подвір'я. Так само і тут.

Так виглядало, ніби вчитель - слуга. А він має бути тією особою в громаді, яку громада - у дуже природний спосіб - вшановує. Це не є щось надзвичайне. То не є - чим більше заплатимо, тим буде краще. Тут, мені здається, не треба числити, скільки гривень, а думати, що та людина повинна мати нормальне, забезпечене життя - і сама, і її сім'я.
Тут пані Лілія доторкнулася до проблеми школи в радянському суспільстві. І от в радянському суспільстві сім'я досить часто була альтернативою школі. Школа виконувала свою роль, це правда. Але сім'я досить часто виховувала людей у інших моральних цінностях, некомуністичних, і тому в нас багато врешті-решт людей, які були здатні відмовитися від цього комуністичного катехізису. Сім'я виховувала людину в релігійних цінностях, тому у нас є люди, які продовжували бути в лоні церкви, незважаючи на те що школа була атеїстичною, не просто там нерелігійною, атеїстичною. І таких альтернатив було чимало. І я вважаю, що сім'я з цієї точки зору вигартовувала якусь моральну атмосферу навіть у радянському суспільстві. І тут важливо зрозуміти, якою має бути зараз роль сім'ї, коли школа перестала бути ідеологічним інструментом. Роль батьків.
Лілія Гриневич: Я думаю, що роль батьків все одно залишиться первинною для дитини. Тому що ця атмосфера вдома, вона, без сумніву, формує дитину, формує з дуже раннього віку. Мене особисто як освітянку турбує оцей взаємозв'язок батьків і школи. Тому що зараз спостерігається таке.

Є багато активних батьків, які займають активну позицію щодо освіти своїх дітей. Але є й така ситуація. Пересічні батьки вважають, що коли віддали дитину до школи, вся відповідальність падає вже на школу, і вони можуть усунутися від цього процесу. А школа теж звертається до батьків, як правило, тільки за матеріальною допомогою.

Натомість, чи достатньо сьогодні спілкування школи і батьків про дитину. Коли наприклад, втомлений батько, який приходить з роботи і має конфлікти з сином, чи він може сьогодні прийти до школи і почути від учителів чи від директора школи не "робіть щось із своїм сином", а отримати педагогічну консультацію. Як працювати, що робити зараз, як говорити з цією дитиною, яка опинилася зараз в такому проблемному віці зі своїми власними, індивідуальними, характерними рисами.

Мені б дуже хотілося, і це теж частина вчительської праці, як навчити, з одного боку, вчителів надавати такі педагогічні консультації, а з іншого - батьків усвідомлювати свою постійну відповідальність за дітей і за взаємозв'язок зі школою.
Кардинал Любомир Гузар Оце важливо, владико, тому що ми маємо з вами зрозуміти, як дійсно батьки мають допомагати школі. І як школа має допомагати батькам у вихованні дитини.
Любомир Гузар: Я думаю, що, як пані Лілія згадала, життя дитини починається з сім'ї. Ті перші роки дуже важливі - інформативні роки. Бо дехто думає, що десь до 5-го чи 6-го року нічого не діється важливого в житті дитини. Радше навпаки. Це є дуже формативний період. І тепер приходить момент, коли батьки одержують допомогу від суспільності, яка при помочі школи - це є не щось цілком нового, то є з віків-віків - школи якогось формату були, звичайно, які б вони не були, але вони були.

Школа то є, так би сказати, продовження. Але це не є дуже небезпечно, власне, якщо батьки, так би сказати, передадуть, а ти тепер, школо, турбуйся дитиною. Одним словом, немовби вони відрікаються від свого зобов'язання виховувати дітей. Батьки передають школі, а школа вже має дальше робити, як вважає, як хоче.

Ні, я думаю, що тут треба зрозуміти, що тут починається нова спільна праця. Що тепер школа допомагає батькам продовжувати процес виховування. І тому батьки мусять бути присутні. Я пригадую, знову ж з дитячих років. З часу до часу як я на різних рівнях був - чи то народна школа, чи пізніше трошки були батьківські конференції (так називалися). Я не пригадую, як часто це бувало, здається, що досить часто.

Звичайно, і батько, і мама ішли до школи. Кожна кляса мала свого опікуна. Якусь одну особу - вчителя чи вчительку, яка особливо слідкувала за дітьми тої кляси. І вони приходили і випитували перш за все, які успіхи в науці дитини, як дитина поводиться, які евентуальні проблеми. Довідатися від "господаря кляси", як його називали.

А той господар кляси міг також зі своєї сторони щось сказати. І був, так як я собі уявляю, я тут говорю на підставі того, що я почув, коли батьки повернулись додому. Ой, то все було зі страхом Божим. Хай тато й мама пішли до школи на конференцію, як вони прийдуть, що вони скажуть. І я пригадую, я не був найгіршим учнем. Приходили: "Ну, ти знаєш, там була така пані Марія Заячківська чи хтось інший, казали, що ти гарно поводишся, нам так приємно було почути, що ти вчишся, гарно поводишся. Але там щось" і т.д.

Одним словом, контакт між школою через особу господаря кляси і батьками був дуже важливий у тому виховному процесі. Батьки, так, як ви сказали, брали участь у свій спосіб в тому процесі. Вони, так, посилали нас щодня до школи. Але то не значить, що вони нас відрікалися. Вони слідкували при помочі вчителів. Дуже докладно слідкували, як іде той процес виховання. І як треба було, то звертали увагу - так не можна, то не можна, ти якийсь там один чи другий предмет занедбав, чому ти того не знаєш.

Одним словом, то була дуже тісна співпраця. Вже вспоминаю сам факт пошани до учителя чи вчительки - то був пан вчитель, пані вчителька. Чи то на селі, чи в місті я те завжди відчував - пошана, яка є до вчителів, як сама зрозуміла річ, не могло чогось іншого прийти до голови. Отже, я думаю, що цей елемент є надзвичайно важливий - співпраця. І діти мусять відчути, що вони є під оком батьків, але батьки тепер також використовують співпрацю, поміч вчителів. І дуже серйозно ставилися до опік вчителів.
Я хочу, пані Ліліє, звернутися до теми, яку кардинал Любомир Гузар підняв. Що дитина вона і до 6 років особистістю, а вже точно і ясно, що вона є особистістю після того, як вона стає учнем школи. І тут дуже важливе питання, як цю особистість зберегти, як дитині дати можливість вибору - свободи вибору знань, свободи вибору цінностей, свободи діалогу з вчителем і батьками. Це те, на що, до речі, раніше ніколи не звертали увагу. Не було цієї поваги. Мені здається, що ця свобода і повага для учня є важливою відмінністю сучасної школи від минулого.
Лілія Гриневич: Так, це є одна з таких істотних відмінностей того, коли відбувається процес, який форматує однакових людей. І ми прагнемо перейти до школи, яка розвиває індивідуальність, забезпечує свободу вибору. Але щоб користуватися свободою вибору, ти повинен розуміти, як робити цей вибір. Це теж дуже важливе питання, бо якщо ми взагалі говоримо про свободу вибору, це така базова для цінність, така багатовекторна.

Почнемо з освітньої політики. Наприклад, ми зараз декларуємо свободу вибору в освіті. Це вперше. Ми дали, скажімо, можливість церквам засновувати школи. І якщо батьки мають свободу вибору, і ця свобода вибору, скажімо, приналежності до певної конфесії. Якщо вони хочуть прищепити ці цінності, християнські цінності виховувати в них дитину, в них теж є свобода вибору. І дитина, яка виховується в такій родині, теж може продовжувати виховуватись в такій атмосфері.

Але є ще інша свобода вибору. Це свобода вибору, коли дитина, скажімо, може відповідно до своїх талантів розвивати саме ті здібності, які в неї є. І тут для нас важливо забезпечити можливість вибору предметів. І ми вже хочемо старшу школу повністю орієнтувати на профільне навчання.

Зараз ми будемо переглядати знову програми старшої школи. Ми плануємо з 2018 р. лише 50% змісту освіти зробити обов'язковим, однаковим для всіх. А інші 50% будуть добирати до профілю, за яким навчається ця дитина.

І нарешті третя площина свободи вибору. Це те, що дитина має право на власну думку, і ця думка має бути почута. І в цьому є якраз основна базова цінність педагогіки партнерства, коли вчитель перестає бути авторитарним і говорити тільки зверху про одне очікування від цієї дитини, не питаючи зворотнього зв'язку. Тому свобода вибору насправді надзвичайно багатогранна в освіті.
Я чому про це згадав, владико, тому що я пам'ятаю свій власний досвід навчання. Мій батько мені нагадує, що мені якось поставили негативну оцінку по літературі, і він прийшов до вчительки, і вона сказала, що поставила цю знижену оцінку, тому що я у творі висловив власну думку. Такі були іноді вчителі в радянській школі. Це була реальність. І це для нас дуже важливо, щоб навпаки заохотити людину до власної думки про світ і про життя сьогодні.
Любомир Гузар: Ну, бачите, тут ми заторкнули надзвичайно делікатну справу. Свобода вибору. Коли дитина є справді здібна вибирати. Які критерії треба тій дитині наділити, щоби вона була здібна правильно вибрати. Тут ми мусим бути, на мою думку, надзвичайно обережними, щоби не виховувати таких дітей, які є неслухняними, яким здається, що вони можуть робити, що їм хочеться. Мені здається, що тут треба бути дуже обережними, щоби дитина зрозуміла, що мусить мати певний рівень розвитку, щоби бути здібним, бути вільним.

Свободи також навчають батьки. Починаємо від сім'ї. Тут є дуже також складна справа, яку батьки, не знаю наскільки вони сьогодні чи взагалі колись бували достатньо здібні виховати дитину. Я думаю, що напевно є такі, які виховують дитину в почутті своєї гідності. Але то не значить, дати дитині певну можливість щось вибирати, вимагає дуже-дуже такого тонкого процесу, вимагає дуже багато уваги зі сторони батьків.

Якщо сьогодні батько і мати працюють і лишають дитину саму або там якась бабуся, або сусідка, або хтось займається, і дитина починає робити, що хоче. Ну, це не є добре. Мені здається, що дуже важливим завданням головне батьків є доглянути, допильнувати, щоби дитина поводилася, дозрівала - я так назву, дуже постепенно. Не можна дитині заскоро дати, так би сказати, свободу вибору.

Тільки тут є, на мою думку, дуже багато делікатних, тонких нюансів, які треба розглядати. Бо то дуже гарно звучить - свобода. Але бути свобідним, то як бути багатим. Дуже мало людей вміє бути багатими. А чому люди не хочуть бути свобідними? Бо бути свобідними - то є колосальна відповідальність. Отже, виховати відповідальну людину - то не є проста справа. А ми повинні власне таких виховувати.

Але свобода мусить бути доповнена поняттям відповідальності. Я думаю, що кожен з нас мав такий досвід. Хочеш піти? Але пам'ятай, як ти підеш, то тебе там наб'ють або тобі щось це. Хочеш - іди, добре, іди-іди. Але батьки передбачають і остерігають дитину. Тепер дитина каже: "А то тато, мама кажуть, то треба подумати, що робити". Або підуть, там їх наб'ють чи що там станеться, і вони плачуть: "Ой, мене набили". А чого ти туди пхався? Одним словом, я за те, щоб дуже-дуже зважено, делікатно підходити до процесу виховання свобідних людей.

Свобода - то не значить робити, що хочеш. Ми є свобідні від Господа Бога робити добро. Ми не є свобідні робити, що ми хочемо. Я не маю свободи робити зло. Я, будучи свобідним, можу помилитися, можу зробити зло, але я не маю права на це. І виховати дитину треба в тому дусі, що ти є свобідний, ти можеш вибрати добро. Це, мені здається, є ключ до багатьох проблем виховання.
Це, до речі, дуже важливий момент, якого торкнувся владика, який стосується саме ролі освітян у вихованні відповідального суспільства. Тому що вільне суспільство у нас, здається, вже є, відповідального ще немає.
Лілія Гриневич. Так, і тут важливо дитину з дитинства навчити робити вибір. А щоб ти робив вибір, що є добро, а що є зло, в тебе мусить бути оця власна система цінностей і відповідальність за зроблений вибір. Ми вже з вами пройшли різні стадії розвитку суспільства. Так, наприклад, коли люди безвідповідально йдуть голосувати на вибори. І потім самі ж мають ці результати і живуть в цій системі, яку обрали для себе. Для нас, наприклад, в цій новій школі важливо виховати відповідального громадянина.

Людину, яка розуміє ці суспільні процеси, розуміє власну відповідальність за те, що оце життя суспільне, яке ми творимо, творять не тільки ті, хто сидять у верхівці влади, а творить кожен громадянин на своєму місці. Тому я цілком поділяю, Ваше Блаженство, власне оцю думку надзвичайно важливу, що свобода і відповідальність ідуть поряд, і ми мусимо дітям прищеплювати це розуміння змалечку.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
любомир гузар

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
лілія гриневич

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Портников Віталій

# data[].attributes.attachment_link.title
Школа знань чи школа цінностей. Лілія Гриневич та Любомир Гузар про майбутнє української освіти

# data[].attributes.attachment_link.description
Сьогодні ми будемо говорити з вами про нову українську школу, якою вона має бути. Почнемо з концепції цієї нової української школи і спробуємо зрозуміти: все ж таки яка школа - школа знань чи школа цінностей, чи школа, у якій знання через цінності пропонуються учням? Це важливий момент.

# data[].attributes.headline
Для самоосвіти:

# data[].attributes.subject
Для самоосвіти:

# data[].attributes.body
Скрипник М. І. Модернізація вітчизняної освіти ХХI ст.:  питання суб’єктності ⁄ М.І. Скрипник ⁄⁄ Післядипломна освіта в Україні. – 2017. -№ 2. – С. 13 – 17. – Режим доступу: http://lib.iitta.gov.ua/709944/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
- Скрипник, М.І. (2018) Modernization of the national education of the XXI century: the problem of subjectivity Методист, 2. (In Press)

Abstract

On the basis of grouped acuality (legislative, security, globalization, scientific, educational) the directions of significant changes in the process of professional development of pedagogical workers (SCP) for a productive solution of the problem of modernization of general secondary education of the XXI century were substantiated. from the standpoint of subjectivity. The integration of philosophical and sociological, psychological and pedagogical approaches to the definition of the concept of "subjectivity" (general), "teacher's subjectivity" (concrete); due to the teacher's subjectivity the key tendencies of modernization of the national education of the XXI century are determined. in the sector of general secondary education; outlined the significant problems and challenges of the SCP, which hinder the position of subjectivity of modernization of general secondary education.

Downloads per month over past year

Actions (login required)

View Item

# data[].attributes.attachment_link.title
Modernization of the national education of the XXI century: the problem of subjectivity

# data[].attributes.attachment_link.description
Скрипник, М.І. (2018) Modernization of the national education of the XXI century: the problem of subjectivity Методист, 2. (In Press) On the basis of grouped acuality (legislative, security, globalization, scientific, educational) the directions of significant changes in the process of professional development of pedagogical workers (SCP) for a productive solution of the problem of modernization of general secondary education of the XXI century were substantiated.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Минулий рік став переломним для української школи. Було ухвалено новий закон "Про освіту", а це означає, що з 2018 року в школах навчатимуться 12 років, педагоги з єдиного джерела знань перетворяться на партнерів з розвитку, а в навчальному процесі фокус зміститься на формування в дітей корисних навичок і компетентностей. У передчутті змін ми розповідаємо про чотири альтернативні школи світу, в яких діти самі обирають предмети, ухвалюють закони і водночас піклуються про своїх учителів.
Школа, якою керують діти

Саммерхілл у Великобританії - школа, де думка п'ятирічного Джима важить не менше за думку директора. На шкільних зборах вчителі та учні різного віку разом голосують щодо таких питань як хуліганство і порушення порядку. При чому "розбір польотів" можуть влаштувати як учневі, так і співробітнику школи. Діти з раннього віку вчаться соціальній відповідальності і звикають думати про потреби групи.

Засновник школи Олександр Нілл у своїй книзі називає Саммерхілл найщасливішою школою в світі:

"У нас немає прогульників і майже не буває бійок. Діти рідко кричать, бо у вільних дітей, на відміну від пригнічених, немає ненависті, яку потрібно виплеснути".

Але свобода не означає вседозволеність. Життя у Саммерхіллі регулюють близько двохсот законів: починаючи з того, о котрій лягати спати, і закінчуючи тим, де стріляти з лука. Правила створюють самі діти - вони ж можуть їх скасовувати чи придумувати нові.

Школа, в якій вчать бути щасливими

Щастя - національна ідея Об'єднаних Арабських Еміратів. Країна прагне увійти в ТОП-5 найщасливіших країн за міжнародним рейтингом щастя. Для цього в ОАЕ навіть призначили міністрів щастя і толерантності.

Одна з найбільш щасливих шкіл країни - Міжнародна школа в Дубаї. Тут навчаються 2400 учнів із 80 країн світу. Атмосферу радості і легкості відчуваєш уже на порозі. Гостей вигуком "Привіт!" зустрічає великий зелений папуга, а співробітники школи пропонують чай і солодощі.

Директор Пранжала Дутта Дас прагне, щоб кожна дитина не лише відчувала себе щасливою, а й могла висловити це.

У школі є спеціальна стіна, на яку учні наліплюють папірці з записами про те, що робить їх щасливими. На цій же стіні висять сердечки з цитатами про щастя.

Одного разу шестирічні учні створили проект під умовною назвою "Як зробити так, щоб няні усміхалися". Діти помітили, що няні, які супроводжують їх у шкільних автобусах, майже не усміхаються. Виявилося, що під час поїздки школярі стрибають і погано себе поводять, і це заважає няням розслабитися. Учні опитали нянь і підготували презентацію, в якій пояснили однокласникам, що потрібно няням для щастя.

Школа, яка подорожує світом

За чотири роки в американській школі THINK Global учні встигають змінити 12 країн. Щосеместру школа переїздить на нове місце. Таким чином діти відкривають для себе різні культури та розвивають глобальне мислення.

Навчальні класи школи - практично весь світ. Це можуть бути суперсучасні й технологічні класи у Берліні, чайні плантації на гірських схилах Індії, задушливий трюм піратського корабля-музею, лабораторії найкращих навчальних закладів світу, всесвітньо відомі галереї чи місця природних катаклізмів.

Кожному учню видають iPhone, iPad і MacBook, аби вони фіксували свої враження та виконували завдання. Крім цього, в THINK Global є власний віртуальний простір THINK Spot - це одночасно соцмережа, робочий стіл, файлообмінник та електронна книга. Ці інструменти замінюють учням звичні зошити та підручники і допомагають спілкуватися з учителями та батьками.

Школа, що змінює світ

"Зелена школа" на Балі займає 8 гектарів землі і нагадує велике село. Всі будівлі - класи, зали, їдальня, будинки відпочинку - побудовані з бамбуку. Здається, що в одному з цих будинків живе хоббіт Більбо з Шира.

Засновники школи Джон Харді і його дружина Синтія хотіли створити місце, що надихає і вчить дітей гармонійно взаємодіяти з природою і світом.

Діти бігають по території школи не зі смартфонами і планшетами, а з пензликами і мольбертами.

Тут багато займаються творчістю: кожного дня учні малюють, танцюють, співають, грають на перкусії, складають казки, ставлять вистави.

Ще діти вчаться поважати планету, щоб бути їй гідними господарями: садять рис, какао-боби, овочі і фрукти. А потім збирають урожай.
Наталія Тарченко, експертка з альтернативної освіти, співзасновниця DEC education, DEC life school, спеціально для "Нової української школи" Титульне фото: автор - Wavebreakmedia, Depositphotos

# data[].attributes.attachment_link.title
Свобода, заняття на природі і повага до думки дитини. Чотири "щасливі" школи світу

# data[].attributes.attachment_link.description
Минулий рік став переломним для української школи. Було ухвалено новий закон "Про освіту", а це означає, що з 2018 року в школах навчатимуться 12 років, педагоги з єдиного джерела знань перетворяться на партнерів з розвитку, а в навчальному процесі фокус зміститься на формування в дітей корисних навичок і компетентностей.

# data[].attributes.headline
Для самоосвіти: 

# data[].attributes.subject
Для самоосвіти: 

# data[].attributes.body
Довіра, свобода, підтримка. Чого очікують від нас учителі. – Режим доступу: https://dt.ua/EDUCATION/dovira-svoboda-pidtrimka-chogo-ochikuyut-vid-nas-uchiteli-255529_.html

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Цьогорічний День учителя - знаковий: буквально напередодні президент підписав новий Закон України "Про освіту". "Це може стати подарунком учителям до професійного свята" - натякали високопосадовці. Ну що ж, подарунок є. Та чи стане він справді подарунком, який відкриє перед учителями нові можливості, чи "троянським конем", - покаже час.
Майбутні реформи широко анонсувалися і обговорювалися в суспільстві, у баченні їх дієвості були і скептики, і оптимісти. Але і ті й інші завжди підкреслювали: багато що в новій українській школі залежатиме від учителя. Чи готовий він до цього? Виклики й ризики істотні: погана якість педагогічної освіти, засилля у школі нафталінних методик, "старіння" вчителів (талановита молодь не йде у педагогічні виші), "репресивна система оцінювання" тощо. У ЗМІ і соцмережах поширювали багато сумних історій про школу.

Але ж ми чудово знаємо й інші історії. У кожній школі є вчителі, які мають крила і вчать літати учнів. Кого пам'ятають усе життя, кому завдячують вибором життєвого шляху та майбутньої професії. Хто завжди залишається для нас рідною людиною.

Ми мріємо про нову українську школу - сучасну, європейську, якісну й радісну. І сподіватися тут можемо тільки на вчителів. Батьки, експерти, чиновники, активісти і журналісти неодноразово говорили, чого чекають від педагогів. Цікаво, а чого очікують від суспільства вчителі?

DT.UA звернулося до відомих учителів із запитанням: чого ви очікуєте від держави, батьків, учнів?
Ганна Дудіч, учителька англійської мови (м. Кропивницький) Має звання "Вчитель-новатор", "Вчитель-експерт Майкрософт". Переможниця міжнародного конкурсу фахової майстерності вчителів англійської мови Oxford Headway Scholarship. На міжнародному освітньому форумі Microsoft Global Forum у Барселоні проект Ганни Дудіч "Казки народів світу" посів третє місце серед 250 проектів з усього світу.
- Від учнів я очікую, що їм буде цікаво на моєму уроці. Розумію: це залежить від мене. Сподіваюся, що від кожного уроку кожен із моїх учнів візьме собі якусь "родзинку". Очікую, що мої вихованці зможуть себе розкрити й не побояться бути оригінальними, не такими, як усі, й мати свою точку зору. Сучасна людина має бути щирою, відкритою, нешаблонною.

Від батьків очікую, що ми будемо разом робити важливу справу - виховувати наших дітей. Ми в школі, а вони - вдома. Сучасні батьки дуже завантажені на роботі, я розумію це. Ми, вчителі, даємо дітям знання, можемо бути добрими, люблячими, лагідними. Але дітям іноді хочеться саме батьківської ласки та уваги. І я хочу, щоб вони її отримували.

Чого я очікую від держави? Що, хай не зараз, а впродовж кількох років, держава забезпечить усім учителям (і молодим, і досвідченим) можливість високоякісного професійного розвитку. Адже для того, щоб учитель був інноваційним, треба дати йому можливість наживо відвідати міжнародну конференцію чи семінар або школу за кордоном. Це дозволяє зрозуміти, як працюють різні системи освіти, що варто з них узяти собі і чим - поділитися.

Звісно, можна не їхати на міжнародні конференції чи семінари й дочекатися, коли все буде описано на папері. Але на той момент, коли це станеться, інформація вже застаріє. Час плине дуже швидко: сьогодні це інновація, завтра - щось звичне, а післязавтра - застаріле.
Ірина Мегедь, учитель зарубіжної літератури, методист столичного ліцею, член робочої групи з оновлення шкільних програм із зарубіжної літератури (м. Київ) Ще в часи міністра Д.Табачника Ірина Мегедь прославилася тим, що разом зі своїми колегами-вчителями протестувала проти неякісних програм із зарубіжної літератури, нав'язаних школам. Протестуючі вчителі тоді перебували під шаленим тиском, - Ірининих колег викликали "на килим", їх згадували "незлим тихим словом" на шпальтах МОНівських видань. Але вчителі-бунтарі не здавалися. Виступали з публічними заявами, активно спілкувалися зі ЗМІ. Вже при теперішній команді МОН Ірина увійшла до робочої групи з оновлення програм із зарубіжної літератури.
- Чого чекають учителі від держави? Це найскладніше питання. Ми чекаємо чесної відповіді: які вміння і знання потрібні державі? З огляду на інтереси країни України, а не окремих посадовців . Ми чекаємо чітко виписаного кінцевого результату навчання (які вміння має забезпечити освіта), а шляхи і засоби хай залишаються на розсуд учителя. І якщо державі не потрібні люди з вищою освітою, нехай суспільство це почує, а держава - відновить знищену систему професійної освіти (ПТУ, коледжів, курсів) на новому якісному рівні.

Ми вимагаємо від держави контролю за діяльністю своїх службовців, особливо очільників освітянського процесу: запровадження персональної відповідальності високопосадовців МОН за кожен етап реформ і, звісно, за їх зрив: за неякісні підручники, недолугі або незбалансовані програми, методичні рекомендації з низкою помилок, невдалий вибір програмного забезпечення для проведення ЗНО, неякісний стовідсотково інтернет, проведений у заклади освіти, за непрозорі рішення,непродумані пропозиції тощо.

Ми чекаємо. Але не сподіваємось. Бо кричуща безкарність і безвідповідальність нинішніх державних чиновників не дає нам надії на зміни в майбутньому. Ми чекаємо від держави припинення "вступного терору", який МОН намагається зробити доброю традицією. Скільки можна змінювати умови прийому, перелік предметів для вступу, термін дії сертифікатів ЗНО? Потрібно визначити й виписати механізм вступу, який міг би бути орієнтиром для майбутнього абітурієнта вишу і допоміг би правильно обрати профіль навчання та підготуватися до іспитів. Ми чекаємо від держави введення в дію обіцяних освітніх ресурсів, наведення ладу в освітній мережі "Щоденник" (насаджений в українському грунті часів Табачника російський проект "Дневник.ру", до якого підключено 10 620 шкіл, 1 028 430 учнів, 148 514 вчителів, 253 060 батьків ), розробки аналогічної єдиної офіційної української системи чи розбудови приватної "Класної оцінки". Чи єдина система електронних щоденників і журналів не сприятиме зменшенню паперів та посиленню прозорості в освіті? Якщо це занадто складне завдання, то можна було б спростити життя вчителям, запровадивши бодай класний паперовий журнал за польською моделлю, - там хоч не доводиться по 50 разів писати одне за одним учнівські імена та прізвища...

Ми чекаємо від держави реальної підтримки тих учителів, які за власні кошти створюють якісні освітні сайти. Вони, на щастя, в Україні є . І тих учителів, котрі редагують Вікіпедію, створюють інформаційні продукти, держава також має відзначати.

Ми чекаємо від держави програми підтримки і популяризації світових освітніх ресурсів та їх адаптації українською: перекладів лекцій ТЕД українською, замовлень на переклади українською наукових бестселерів.

Ми чекаємо від держави запровадження системи, коли питання шкільного ремонту і пожежної безпеки, технічного забезпечення інклюзивної освіти (пандуси, ліфти, спеціальні туалети тощо) вирішуватимуться на державному рівні, а не лягатимуть на школу.

Ми чекаємо від держави ефективного інструментарію впливу на батьків - тих, чиї діти прогулюють школу, чи потерпають від домашнього насильства, чи тероризують однокласників. В нинішній системі вплинути на них можна, залучаючи правоохоронців та кримінальний кодекс, але до цього вдаються рідко. Можна передбачити дійовий і гуманний механізм, який нагадав би деяким батькам, що в них є не тільки права, а й обов'язки?

Ми чекаємо від держави підтримки позашкільної освіти. На всіх рівнях. Включно із забороною передавати приміщення осередків дитячої творчості під потреби бізнесу.

Ми чекаємо реальної підтримки сільських шкіл. Не на рівні підвищеного коефіцієнта при вступі до ВНЗ, а бодай на рівні необхідної технічної підтримки, транспортного забезпечення . Хоча про можливість створення державної програми, коли до викладання в сільських школах залучали б кращих спеціалістів за підвищену заробітну платню, теж можна було б подумати. Ми чекаємо від держави реального скорочення кількості "наглядовців" за освітою, а не їх розширення - за рахунок створення окремої інспекції МОН, на додачу до нинішніх облвно і райвно. Так, і ми все ще чекаємо на обіцяну свободу для вчителя. Бо у вересні під зливою паперів ми навіть запаху її не відчули.

Стан учителя з досвідом роботи в сучасний період реформ в освіті, як на мене, найбільше схожий на стан людини, котра замовила ремонт, а отримала погром. Знайти більш коректне порівняння для атмосфери тліючого пекла суспільної зневаги до вчителя, спровокованої високопосадовцями МОН на етапі обговорення концепції Нової української школи, підтриманої деякими представниками наукової та експертної спільноти, розтиражованої ЗМІ й соціальними мережами, мені особисто важко.

"Кваліфікація сьогоднішнього вчителя - найбільший виклик", "Учителі неготові до змін", " Багатьом учителям - за 50 років, і до сприйняття нових ідей вони не дуже готові", "Треба звільнити всіх учителів і набрати молодих, як при реформі поліції..." - в кожній думці є своя правда, але на загальному тлі такої суспільної риторики, моди на критику та знецінення праці сьогоднішнього вчителя, який представляє системну, "знаннєву" школу, важко сподіватися на успіх реформ. Модель партнерства, яка закладається Новою українською школою, не може бути дотримана, якщо дві сторони (учні і батьки) апріорі вважаються гідними поваги та якісних освітніх послуг, а третя ( вчителі) - віджилим, "некондиційним" товаром, обслуговуючим персоналом. Яким би вагомим не було підвищення вчительських зарплат, яку б свободу дій не обіцяли в майбутньому, - якщо градус зневаги не знизиться, то охочих жити в постійній напрузі всіх душевних і фізичних сил, сіючи розумне, добре та практично корисне в Новій українській школі, знайдеться не дуже багато.

Чого вчителі чекають від дітей? Більшої вмотивованості, самостійності та відповідальності. Особливо це стосується тих учнів, котрі втрапляють на вістря періоду, коли школа компетентностей тільки формується, а школа знань уже розпадається. Це ціле покоління, яке ризикує вибрати не ту освіту чи взагалі її не отримати, зневірившись у необхідності освіти як такої, чи, швидше за все, спланує своє подальше навчання за кордоном - там, де освітні механізми працюють налагоджено.

Чого педагоги чекають від батьків? Активності, зацікавленості, допомоги, підтримки, уважного ставлення до своєї дитини. І часу на спілкування з нею. На щастя, вже сьогодні маємо свідоме, розумне, активне покоління батьків, готове витрачати власний час на те, щоб здобуття дитиною знань та навичок стало процесом радісним і цікавим. І таких, готових поділитися зі школою власними знаннями, баченнями, вміннями, а не амбіціями, рік у рік має ставати більше, щоб школа перетворилася на територію радості й розвитку, а не залишалася осередком жахів і негараздів.

І... чекаємо від батьків усвідомлення того простого факту, що любити життя й радіти його проявам, уміти поводитися, вміти поважати себе і зважати на почуття інших свою дитину вони мають навчити самі. А школа повинна не перебудовувати, а надбудовувати закладений у сім'ї фундамент.
Олександр Красота, переможець Всеукраїнського конкурсу "Учитель року-2014" у номінації "Географія". Вчитель географії в опорній школі (селище Вільшанка на Кіровоградщині)
" Капітан Красота". Так називають Олександра колеги. І це не жарт. Буквально перед фіналом конкурсу "Учитель року" Олександр отримав повістку з військкомату. Це був початок війни, саме почалася окупація Криму. Тож одразу після конкурсу Олександр пішов служити. Пізніше виконував обов'язки військового комісара району. На плечі сільського вчителя-капітана запасу лягли перші, найскладніші хвилі мобілізації. Після служби Олександр повернувся до школи. Йому пропонували стати директором, але він відмовився, бо хоче займатися своєю улюбленою справою - вчителювати. На уроках із бравого капітана Олександр перетворюється на Океана Материковича.

- Хочу почати відповідь на ваше запитання з очікувань від дітей. За час моєї роботи в школі молодь стала розкутішою, комунікабельнішою і поінформованішою в різних сферах життя. Вона часто краще за нас, учителів, уміє користуватися гаджетами. І це добре. Необхідну інформацію можна знайти без проблем, але її треба не бездумно заучувати, а застосовувати. Я хочу, щоб мої учні відійшли від примітивного запам'ятовування сторінок підручника. Не варто ставитися до вимог школи формально - треба заповнювати прогалини у знаннях, вивчати те, що має практичне значення, що буде важливим у майбутній професії. Очікую від дітей усвідомлення того, що добра освіта - запорука успіху в житті. І саме це має стати стимулом до навчання.

Чого очікую від батьків? Хочу, щоб вони побачили у вчителях соратників, щоб зрозуміли, що ми всі - ланки одного ланцюга. Ми не маємо нагадувати Лебедя, Рака і Щуку. Хочу, щоб між нами було взаєморозуміння. Останнім часом батьки намагаються дедалі більше втручатися у життя школи, і я не бачу у цьому нічого поганого.

Чого очікую від держави? Сподіваюся, що держава усвідомить важливу функцію учителя і освіти. Очікую, що повернеться колишній статус гордого звання "Учитель". Я починав працювати в сільській школі ще у 1992 р. Тоді вчителя поважали і ставилися до нього ледь не як до Бога. Тепер ставлення до педагогів у суспільстві змінилося. Я розумію, для цього теж є підстави. Зараз до педагогічних вишів беруть вступників із низькими балами. Так і ставляться до них потім. Але, з іншого боку, ми ж поважаємо захисників Вітчизни? А вчитель - це теж, у певному сенсі, її захисник. Від того, як він навчає, залежить майбутнє держави.

Хотілося б, щоб покращилась матеріальна база шкіл, особливо сільських. Очікую, що завдяки освітнім реформам діти справді отримають рівний доступ до освіти, як у містах, так і в сільській місцевості. Хотілося б, щоб новий закон "Про освіту" справді став тією ниткою, яка об'єднає учнів, учителів і батьків.
Олеся Калинич, переможець конкурсу "Учитель року-2015" у номінації "Українська мова та література", заслужений учитель України, м. Хуст Цю молоду вчительку знає в обличчя ледь не вся країна. Торік саме її фото розмістив президент у соцмережах під своїм привітанням до Дня працівника освіти. Однак вона не почиває на лаврах, - у молодої вчительки безліч ідей. Вона є автором робочого зошита для підготовки до ЗНО, проводить тренінги та майстер-класи для колег. Останній такий майстер-клас відбувся зовсім недавно, на щорічному форумі видавців у Львові. Олеся також веде власний блог на одному з інтернет-порталів.
- Чого очікую від держави? Не гарних слів, не кольорових ілюстрацій змін у школі, а дій. Дуже хочеться, щоб красиві лозунги стали реальністю: щоб роботу вчителя не вимірювали рейтингом у різних звітах, адже готувати дітей суто до успішного складання ЗНО й формувати ключові компетентності - часто не одне й те ж саме. Важливо підвищити престижність професії вчителя, щоб до учнів хотіли йти люди з активною життєвою позицією, тому що без творчого вчителя зі школи не вийде успішний випускник. У нашій країні дуже багато вчителів-ентузіастів - сміливих, небайдужих. Але, хоч як прикро визнавати, є багато таких, котрі живуть за принципом "як платять, так і працюю". Звісно, примусити всіх учителів країни любити дітей - нереально, але реально стимулювати роботу кожного педагога, і не тільки у великих містах.

Батьки прагнуть (і це чудово), щоб їхніх дітей навчав сучасний учитель: він повинен добре знати свій предмет, володіти новітніми методиками, брати участь у тренінгах, конференціях, цікавитися педагогічними новинками. Одне слово, ловити хвилю змін. Тим часом деякі батьки обурюються вашими "роз'їздами" на курси. Хотілося б також, щоби батьки розуміли: учитель - людина, він фізично не може бути 24 години на зв'язку, у школі в нього є перерва, й він має право пити каву та навіть обідати.

Ще Володимир Мономах, князь київський, у своєму "Повчанні" зауважив, що батьки повинні бути прикладом для своїх дітей. Батьки. А ми так часто прагнемо вину за недоліки виховання перекласти на вчителів... Дітей виховуємо спільно. Народити дитину - не подвиг. Подвиг - виховати її справжньою Людиною. Подаруємо цей подвиг учителю?

Дуже важко сказати, чого мені як учителю хочеться від дітей. Напевно, поступового усвідомлення ними того, що навчання (і взагалі життя) - це не тільки розвага. Дуже важливо вчитися контролювати емоції, виховувати в собі терпіння й толерантність; працювати, навіть якщо хочеться гратися; привчати себе до дисципліни; бути активними, а не пливти за течією.

Взагалі, нам не варто очікувати дива від когось. Завжди мусимо розуміти, що насамперед треба починати з себе. Ти (вчитель, учень, батько-мати) або любиш те, що робиш, і працюєш, не чекаючи винагороди, або пливеш за течією, виправдовуючи власну бездіяльність і перекладаючи відповідальність на МОН, на недосконалість реформ і навчальних програм, на батьків і на дітей.

Віталій Шатківський, переможець Всеукраїнського конкурсу "Учитель року-2017" у номінації "Інформатика". Керівник гуртка програмування і дизайну в міському Центрі науково-технічної творчості. Призер Всеукраїнського конкурсу педагогічної майстерності - 2014 у номінації "Керівник гуртка" (м. Житомир)
Широкому освітянському загалу Віталій відомий не лише як володар першої премії в номінації "Інформатика", а й як автор цікавих розробок та майстер-класів для вчителів та учнів. Усі вони є на його власному каналі в YouTube. Авторські програми Шатківського сертифіковані Академією педагогічних наук. Кілька років тому спільно зі своїми учнями Віталій розробив "Сайт учнів міста Житомира", який об'єднав усі школи обласного центру. Шатківський працює з обдарованою молоддю - веде гурток програмування та дизайну в міському Центрі науково-технічної творчості. Його вихованці беруть участь у конкурсах наукових розробок Intel та перемагають у олімпіадах.
- Чого я очікую від дітей? Хотілося б, аби мої учні були креативними, не боялися нестандартних завдань і сміливо пропонували свої нестандартні рішення. Щоб вони вміли відстоювати власну точку зору й дискутувати. Мені б також дуже хотілося, щоб мої учні були небайдужими до навчання.

Чого я очікую від батьків? Очікую, що вони більше довірятимуть школі, в якій навчається їхня дитина, і не сприйматимуть репетиторів як панацею. Часто виходить так, що батьки вважають: хай дитина на уроках відпочиває, там однак погано навчають, потім із репетитором усе надолужить. Так не повинно бути. А ось чим батьки справді можуть допомогти своїй дитині в навчанні - знайти для неї цікаві безкоштовні онлайн курси, записати на гуртки, які розвивають. А нам, учителям, потрібна батьківська допомога у плані більшої комунікації з дитиною, розуміння її потреб і бажань, підтримки інтересів і захоплень.

Чого я очікую від держави? Більшої свободи для вчителя. Звісно, всі вчителі різні: хтось хоче, щоб йому дали докладну інструкцію й розписали, що і як робити. А хтось хоче винаходити своє. Однак останнім доводиться пройти купу бюрократичних перепон. Планується, що новий закон "Про освіту" розширить свободу вчителя, але поки що цього немає.

Ще одна важлива річ . Я хотів би, щоби ЗМІ більше уваги приділяли питанням освіти і науки. Політиків ми в обличчя знаємо, а науковців, учителів чи учнів-переможців конкурсів і олімпіад - ні. Ось недавно був сюжет про харківську школярку - призерку міжнародної олімпіади з математики. Він тривав лише одну хвилину в ранковому випуску новин.
Ксенія Смірнова, методист міського відділу освіти, вчителька німецької мови, автор публікацій з питань освіти (м. Стрий) Цю молоду вчительку знають не лише на Львівщині. Її статті, присвячені гарячим питанням освіти, публікують на всеукраїнських освітянських інтернет-порталах. Ще зі студентських років Ксенія відрізнялася від однокурсників. На другому курсі дівчина наважилася взяти академвідпустку, щоб весь рік працювати як волонтер Червоного Хреста у Будинку для літніх людей - доглядати стареньких. На п'ятому курсі Ксенія одночасно і навчалася, і працювала. Після пар в університеті їхала за 40 км у сусіднє село викладати німецьку мову. Дорога пролягала через болото і вузеньку кладочку, тож гарні черевички доводилося знімати й ховати в сумку, аби не забруднити перед уроками. А сумка і так була повна - крім черевичків, у ній лежали магнітофон, книжки, конспекти. Тепер Ксенія так само викладає в школі, а також курирує методичну роботу з іноземної мови у своєму місті.
- Чого я очікую від дітей? Не хочу казати традиційне: ви повинні бути чесними, старанними тощо. Це те ж саме, коли б майстер-гончар приходив ліпити гарні горщики і бажав глині: "Я хочу, щоб ти була такою-то і такою, щоб ти гарно ліпилася". Діти стають такими, якими їх виховують дорослі. Від своїх учнів я очікую одного - довіри до нас, учителів. Тоді навчання дасть найкращі результати.

Чого я чекаю від батьків? Дуже поширена думка, що за навчання дитини відповідає школа, а за виховання - сім'я. І вони перекладають відповідальність за все одне на одного. "Добре, що скінчилися канікули, хай уже дитина йде до школи!" - думають іноді одні. "Уроки провели, дітей додому відправили - все, далі нас не стосується, хай вихованням дитини займається сім'я",- думають інші. А ми мусимо працювати як єдиний організм, мусимо спільно докласти максимум мудрих зусиль, щоб наші учні були успішними та щасливими .

Чого я очікую від держави? Підтримки молодих учителів, які хочуть і можуть працювати. Звісно, треба шанувати вчителів з досвідом, але потрібно заохочувати і "звичайних" новаторів, які інколи не можуть похвалитися багатолітнім стажем та регаліями. Якби Марк Цукерберг чекав 15 років, він би ніколи не створив Фейсбук. Молоді амбітні вчителі або працюють уже, або не працюють узагалі. Тому їм потрібна підтримка зараз, а не через багато років.

Новий закон "Про освіту" впроваджує добровільну сертифікацію вчителів. Тим, хто її пройшов, буде підвищено зарплатню. Я поки що не знаю, як це працюватиме, але сподіваюся, що новація стане кроком до підтримки молодих учителів.

Згадую, як я починала. Мені виповнилося 18, я навчалася на другому курсі педагогічного. Була зима. Неділя. На порозі церкви перед Службою стояли дві бабусі й тупали ногами, намагаючись струсити із чобіт сніг. Тоді одна з вірянок простягнула мені віник і попросила їй допомогти. Коли я вже взялася обмітати налиплі білі клапті, інша бабуся штовхнула свою стареньку колежанку й сказала: "Що ти таке просиш дівчину, хіба не встидно, вона ж вчиться на вчительку!" Йшлося про прадавню глибоку повагу до Вчителя. Дві старенькі галичанки розбудили відчуття відповідальності за місію, яку повинен виконувати в суспільстві педагог. І, може, сьогодні на підвищення соціального статусу вчителя впливають не так три-чотири прожиткових мінімуми на місяць, хоча й вони, безперечно, відіграють роль, як розуміння неймовірної важливості нашої праці.

У світі, що вирує подіями, вчитель повинен віднайти насамперед самого себе, набратися сил, відваги, мудрості і бути впевненим, що він потрібен, його місія - важлива, і він захищений. Хотілось би побажати кожному з колег внутрішньої свободи, творчого зростання та миру душі.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
оксана онищенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Довіра, свобода, підтримка. Чого очікують від нас учителі

# data[].attributes.attachment_link.description
Цьогорічний День учителя - знаковий: буквально напередодні президент підписав новий Закон України "Про освіту". "Це може стати подарунком учителям до професійного свята" - натякали високопосадовці. Ну що ж, подарунок є. Та чи стане він справді подарунком, який відкриє перед учителями нові можливості, чи "троянським конем", - покаже час.

# data[].attributes.headline
2 освітній крок                   Для самоосвіти

# data[].attributes.subject
2 освітній крок                   Для самоосвіти

# data[].attributes.body
Безпекові виміри освітньої політики: світовий досвід і українські реалії: Аналітична доповідь. – К., 2017. – 67 с.:  – Режим доступу:  http://www.niss.gov.ua/content/articles/files/Osvita_Bezpeka-40c41.pdf

# data[].attributes.headline
1 освітній крок СПЕЦКУРС: СВОБОДА, КУЛЬТУРА, ПРОФЕСІЙНИЙ РОЗВИТОК ПЕДАГОГА НОВОЇ УКРАЇНСЬКОЇ ШКОЛИ	Категорія слухачів: методисти районних (міських) методичних кабінетів (центрів) без виділення профілю	Розробник: Марина Іванівна СкрипникАНОТАЦІЯ СПЕЦКУРСУ ТА СТРУКТУРА

# data[].attributes.subject
1 освітній крок СПЕЦКУРС: СВОБОДА, КУЛЬТУРА, ПРОФЕСІЙНИЙ РОЗВИТОК ПЕДАГОГА НОВОЇ УКРАЇНСЬКОЇ ШКОЛИ	Категорія слухачів: методисти районних (міських) методичних кабінетів (центрів) без виділення профілю	Розробник: Марина Іванівна СкрипникАНОТАЦІЯ СПЕЦКУРСУ ТА СТРУКТУРА

# data[].attributes.attachment_link.title
Плани занять.pdf