# data[].attributes.headline
Засоби охорони об'єкта

# data[].attributes.subject
Засоби охорони об'єкта

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ця стаття Можливо, її необхідно доповнити, переписати або вікіфікувати. потребує істотної переробки.
Пояснення причин та обговорення - на сторінці Вікіпедія: Статті, що необхідно поліпшити.
Тому, хто додав шаблон: зважте на те, щоб повідомити основних авторів статті про необхідність поліпшення, додавши до їхньої сторінки обговорення такий текст:
{{subst:поліпшити автору|Технічні засоби охорони|11 січня 2019}} ~~~~,
а також не забудьте описати причину номінації на підсторінці Вікіпедія:Статті, що необхідно поліпшити за відповідний день

Технічні засоби охорони (ТЗО) - технічні засоби, що використовуються під час провадження охоронної діяльності: системи, прилади та обладнання для виявлення, оповіщення й попередження про наявність небезпеки для життя людей та/або майна.

Практика охоронної діяльності доводить необхідність наукового підходу до вирішення проблем і задач охорони об'єктів, перш за все, якщо це особливо важливі, особливо небезпечні об'єкти, об'єкти підвищеного ризику або об'єкти, де зберігаються матеріальні цінності (банки, сховища дорогоцінного каміння і металів, тощо).

Головне завдання, яке повинні вирішувати технічні засоби охорони - сприяти підвищенню надійності охорони об'єктів при максимальній надійності та ефективності роботи технічних засобів.

У процесі зберігання і обробки інформація може піддаватися впливу як випадкових, так і навмисних факторів. Усі потенційні загрози за природою їх виникнення поділяються на два класи: природні (об'єктивні) і штучні (суб'єктивні).

Природні загрози - це загрози, які викликані впливами об'єктивних фізичних процесів або стихійних природних явищ та не залежать від людини.

Штучні загрози - це загрози, які викликані діяльністю людини.

Серед них можна виділити:

ненавмисні загрози(випадкові), викликані помилками в проектуванні інформаційних систем та їх елементів, помилками програмного забезпечення, помилками в діях обслуговуючого персоналу, тощо;

навмисні загрози, пов'язані з корисливими намірами людей (зловмисників).

До випадкових загроз відносяться:

вплив сильних магнітних полів на магнітні носії інформації або дефекти обладнання, що призводять до пошкодження або знищення інформації, яка зберігається;

недбале зберігання та облік носіїв, а також їх нечітка ідентифікація;

помилки в програмах обробки інформації;

помилки в роботі апаратури, що викликані перепадами напруги в мережі живлення, несправностями енергопостачання, тимчасовими або постійними помилками в її схемах;

ненавмисні дії, що призводять до часткової або повної відмови системи або руйнування її апаратних, програмних, інформаційних ресурсів (ненавмисне псування устаткування, видалення, спотворення файлів з важливою інформацією або програм, в тому числі системних, тощо);

неправомірне вимкнення обладнання або зміна режимів роботи пристроїв і програм;

ненавмисне псування носіїв інформації;

запуск програм, що можуть призвести до втрати працездатності системи (зациклення) або здійснюють незворотні зміни в системі (форматування або реструктуризацію носіїв інформації, видалення даних, тощо);

нелегальне впровадження та використання програм, які не є необхідними для виконання службових обов'язків;* нелегальне впровадження та використання неврахованих програм, які не є необхідними для виконання службових обов'язків;

необережні дії, що призводять до розголошення конфіденційної інформації;

розголошення, передача або втрата атрибутів розмежування доступу (паролів, ключів шифрування, ідентифікаційних карток, перепусток, тощо);

вхід в систему з ігноруванням засобів захисту (завантаження сторонньої операційної системи зі змінних магнітних носіїв, тощо);

некомпетентне використання, налаштування або неправомірне відключення засобів захисту персоналом служби безпеки;

пересилання даних за помилковою адресою абонента (пристрою);

ненавмисне пошкодження каналів зв'язку.

маскування під істинного користувача;

використання службового становища, тобто незапланований перегляд (ревізія) інформації співробітниками об'єкту, що охороняється;

фізичне руйнування системи або виведення з ладу її найбільш важливих компонентів;

відключення або виведення з ладу підсистем забезпечення безпеки інформаційної системи;

зміна режимів роботи пристроїв або програм;

підкуп або шантаж персоналу або окремих користувачів, що мають визначені повноваження;

викрадення або несанкціоноване копіювання носіїв інформації;

вилучення залишкової інформації з оперативної пам'яті та зі зовнішніх запам'ятовуючих пристроїв;

незаконне отримання паролів та інших реквізитів розмежування доступу з подальшим маскуванням під законного користувача;

розкриття шифрів криптозахисту інформації;

впровадження апаратних і програмних закладок і вірусів, що дозволяють "обійти" систему захисту, таємно і незаконно здійснювати доступ до системних ресурсів;

незаконне підключення до ліній зв'язку з метою введення помилкових повідомлень або модифікації переданих повідомлень;

незаконне підключення до ліній зв'язку з метою прямої підміни законного користувача шляхом його фізичного відключення після входу в систему і успішної аутентифікації з подальшим введенням дезінформації;

перехоплення даних, переданих по каналах зв'язку, і їх аналіз з метою з'ясування протоколів обміну, правил входження у зв'язок і авторизації користувача для подальших спроб їх імітації для проникнення в систему.

Основні ненавмисні штучні загрози (дії, що здійснюються випадково, через незнання, неуважність або недбалість, з цікавості, але без злого умислу) це:

ненавмисні дії, що призводять до часткової або повної відмови системи або руйнування апаратних, програмних, інформаційних ресурсів системи (ненавмисне псування устаткування, видалення або спотворення файлів з важливою інформацією або програм, в тому числі системних, тощо);

ненавмисне псування носіїв інформації;

нелегальне впровадження та використання неврахованих програм (ігрових, навчальних, технічних та інших, які не є необхідними для виконання порушником своїх службових обов'язків) з необґрунтованою витратою ресурсів (завантаження процесора, оперативної пам'яті і пам'яті на зовнішніх носіях);

зараження комп'ютера вірусами;

необережні дії, що призводять до розголошення конфіденційної інформації, або роблять її загальнодоступною;

розголошення, передача або втрата атрибутів розмежування доступу (паролів, ключів шифрування, ідентифікаційних карток, перепусток тощо);

ігнорування організаційних обмежень (установлених правил) доступу до системи;

некомпетентне використання, налаштування або неправомірне відключення засобів захисту персоналом служби безпеки;

пересилання даних за помилковою адресою абонента (пристрою);

введення помилкових даних;

ненавмисне пошкодження каналів зв'язку.

Як правило, це прямий фізичний вплив на або об'єкт, що охороняється, а саме:

фізичне руйнування системи (вибух, підпал, тощо) або виведення з ладу найбільш важливих компонентів системи (пристроїв, носіїв важливої інформації, осіб з числа персоналу, тощо);

відключення або виведення з ладу важливих підсистем (електроживлення, охолодження та вентиляції, ліній зв'язку, тощо);

дії по дезорганізації функціонування системи (зміна режимів роботи пристроїв або програм, страйк, саботаж персоналу, використання потужних радіоперешкод на частотах пристроїв системи, тощо);

впровадження агентів у число персоналу системи (в тому числі, в адміністративну групу, відповідальну за безпеку);

вербування (підкуп, шантаж, тощо) персоналу або окремих користувачів, які мають певні повноваження;

застосування підслуховуючих пристроїв, дистанційної фото- і відеозйомки з метою викрадення важливої інформації;

перехоплення електромагнітних, акустичних та інших випромінювань пристроїв і ліній зв'язку, а також наведення потужних випромінювань на допоміжні технічні засоби, які не беруть безпосередньої участі в обробці інформації (телефонні лінії, мережі живлення, опалення, тощо);

викрадення носіїв інформації (магнітних дисків, стрічок, мікросхем пам'яті, запам'ятовуючих пристроїв і ПК);

несанкціоноване копіювання носіїв інформації;

викрадення виробничих відходів (роздруківок, записів, списаних носіїв інформації, тощо);

зчитування залишкової інформації з оперативної пам'яті і з зовнішніх запам'ятовуючих пристроїв;

незаконне отримання паролів та інших реквізитів розмежування доступу (агентурним шляхом, використовуючи недбалість користувачів, шляхом підбору, імітації інтерфейсу системи, тощо) з подальшим маскуванням під зареєстрованого користувача ("маскарад");

несанкціоноване використання терміналів користувачів, що мають такі унікальні фізичні характеристики, як номер робочої станції в мережі, адресу в системі зв'язку, апаратний блок кодування, тощо;

розкриття шифрів криптозахисту інформації;

застосування спеціальних апаратних засобів, програмних закладок і вірусів (типу "троянський кінь" і "жучки"), тобто програм, які дозволяють подолати систему захисту, таємно і незаконно здійснювати доступ до системних ресурсів з метою реєстрації та передачі дезінформації або дезорганізації функціонування системи.

Для досягнення мети зловмисники найчастіше використовують сукупність вищеперерахованих способів.

Елементами технічного захисту об'єктів є:

засоби виявлення;

засоби управління доступом до об'єкту;

засоби збору, обробки і відображення інформації від систем виявлення;

засоби постового телефонного (радіо) зв'язку і тривожно-викличної сигналізації;

технічні засоби спостереження;

засоби розвідки;

допоміжні засоби (система електроживлення технічних засобів охорони, кабельні мережі і комунікації, тощо);

електризовані загородження.

На базі вищезазначених елементів будується наступні системи технічних засобів охорони:

Центральний пульт управління, що включає в себе:

автоматизовані робочі місця операторів, адміністраторів систем (комплексу), постів охорони та служби безпеки;

засоби збору, обробки та відображення інформації - комп'ютери, керуючі панелі, сервери, пульти, консолі управління та інша апаратура.

Система охоронної і тривожної сигналізації, що включає в себе:

засоби виявлення - сповіщувачі, датчики (сенсори);

засоби тривожної сигналізації - кнопки, педалі, сповіщувачі;

засоби збору, обробки та відображення інформації - контрольні панелі, концентратори, комп'ютери, розширювачі, світлові та звукові сповіщувачі, тощо.

Система пожежної сигналізації, що включає в себе:

засоби виявлення - пожежні сповіщувачі (теплові, димові, світлові, газові, температурні, тощо;

засоби збору, обробки та відображення інформації - контрольні панелі, концентратори, комп'ютери, розширювачі, світлові та звукові сповіщувачі, тощо.

Система охоронного телебачення, що включає в себе:

камери відеоспостереження;

пульти управління;

пристрої обробки і збереження відеоінформації;

Система контролю і управління доступом, що включає в себе:

приймальні пристрої доступу - ідентифікатори особистості, зчитувачі, кодонаборні пристрої, пульти, панелі і консолі управління, тощо;

виконавчі пристрої доступу - електромеханічні, електромагнітні і механічні кодові замки, автоматичні турнікети та шлагбауми, тощо;

засоби виявлення різного типу- металодетектори, виявителі вибухових речовин і радіаційних матеріалів, тощо;

засоби збору, обробки та відображення інформації - контрольні панелі, концентратори, комп'ютери, розширювачі, світлові та звукові сповіщувачі, тощо.

Система безперебійного і резервного електроживлення, що включає в себе:

джерела безперебійного електроживлення;

генератори бензинові, дизельні;

випрямлячі і блоки живлення;

акумулятори.

Система оперативного і постового зв'язку, що включає в себе:

засоби проводового службового зв'язку;

засоби гучномовного службового зв'язку;

засоби реєстрації службових переговорів;

засоби радіозв'язку охорони.

Система оповіщення та управління евакуацією, що включає в себе:

засоби оповіщення - сирени, гучномовці, світлові табло і покажчики, тощо;

засоби контролю і управління зонами оповіщення та аварійної автоматикою - підсилювачі, комутатори, магнітофони, мікрофони, тощо.

Технічні засоби охорони повинні надійно спрацьовувати при будь-яких обставинах, що можуть виникнути на об'єкті. Погодні умови, температура повітря, рельєф місцевості, перепади напруг - це параметри, які можуть впливати на надійність роботи технічних засобів охорони.

Тобто надійність роботи технічних засобів охорони визначається:

високою стійкістю технічних засобів охорони до перешкод;

забезпеченням виявлення зловмисника в умовах, які оговорюються в технічній документації.

Технічні засоби охорони повинні забезпечувати:

своєчасну сигналізацію про спробу проникнення на об'єкт, що охороняється, а також сигналізацію про несанкціонований доступ до елементів технічних засобів охорони;

автоматизований збір, обробку, відображення, документування інформації, контроль та діагностику елементів системи охорони;

автоматичне управління комплексами технічних засобів охорони і їх функціональними елементами, передачу сигналів стану і контролю технічних засобів;

санкціонований доступ на об'єкти, що охороняються, з документуванням і накопичуванням даних про доступ на об'єкти;

стійке функціонування даних про доступ на об'єкти;

можливість програмування режимів і алгоритмів роботи;

стійкість системи до кліматичних та погодних умов;

побудова за блочно-модульним принципом із можливістю утворення базового комплексу і гнучких архітектур, що забезпечують можливість проведення їх поетапної модернізації і нарощування системи охорони;

безпеку експлуатації та електромагнітну сумісність з іншими системами;

зняття з охорони об'єктів повинне робитися за допомогою введення спеціального коду на клавіатурі пульта управління сигналізацією;

гарантія на охоронну систем повинна складати 18 місяців з моменту підписання акту виконаних робіт.

Система енергоживлення технічних засобів охорони повинна забезпечувати:

безперервне електроживлення усіх елементів технічних засобів охорони;

автоматичний перехід від основного до резервного джерела живлення з забезпеченням необхідного рівня охорони протягом 12 годин;

захист від мережевих, комунікаційних і електромагнітних та інших перешкод;

захист від несанкціонованого доступу до органів управління джерелами електроживлення.

# data[].attributes.attachment_link.title
Технічні засоби охорони

# data[].attributes.attachment_link.description
Ця стаття Можливо, її необхідно доповнити, переписати або вікіфікувати. потребує істотної переробки.Пояснення причин та обговорення - на сторінці Вікіпедія: Статті, що необхідно поліпшити.

# data[].attributes.headline
Захист інформації від витоку технічними каналами

# data[].attributes.subject
Захист інформації від витоку технічними каналами

# data[].attributes.body
Захисту від витоку технічними каналами на об'єкті інформаційної діяльності (далі – ОІД) підлягає інформація, що становить державну таємницю. Захист іншої інформації з обмеженим доступом (далі – ІзОД) від витоку технічними каналами на ОІД здійснюється за рішенням розпорядника цієї інформації

# data[].attributes.headline
Ідентифікація та аутентифікація суб'єктів

# data[].attributes.subject
Ідентифікація та аутентифікація суб'єктів

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Основы идентификации и аутентификации. Одной из важных задач обеспечения защиты от НСД является использование методов и средств, позволяющих одной (проверяющей) стороне убедиться в подлинности другой (проверяемой) стороны.

С каждым зарегистрированным в компьютерной системе субъектом (пользователем или процессом, действующим от имени пользователя) связана некоторая информация, однозначно идентифицирующая его. Это может быть число или строка символов. Эту информацию называют идентификатором субъекта. Если пользователь имеет идентификатор, зарегистрированный в сети, он считается легальным (законным) пользователем; остальные пользователи относятся к нелегальным. Прежде чем получить доступ к ресурсам компьютерной системы, пользователь должен пройти процесс первичного взаимодействия с компьютерной системой, который включает идентификацию и аутентификацию.

Идентификация - это процедура распознавания пользователя по его идентификатору (имени). Эта функция выполняется в первую очередь, когда пользователь делает попытку войти в сеть. Пользователь сообщает системе по ее запросу свой идентификатор, и система проверяет в своей базе данных его наличие.

Аутентификация - процедура проверки подлинности заявленного пользователя, процесса или устройства. Эта проверка позволяет достоверно убедиться, что пользователь (процесс или устройство) является именно тем, кем себя объявляет. При проведении аутентификации проверяющая сторона убеждается в подлинности проверяемой стороны, при этом проверяемая сторона тоже активно участвует в процессе обмена информацией. Обычно пользователь подтверждает свою идентификацию, вводя в систему уникальную, неизвестную другим пользователям информацию о себе (например, пароль).

Идентификация и аутентификация являются взаимосвязанными процессами распознавания и проверки подлинности субъектов (пользователей). Именно от них зависит последующее решение системы, можно ли разрешить доступ к ресурсам системы конкретному пользователю или процессу. После идентификации и аутентификации субъекта выполняется его авторизация. Процесс идентификации и аутентификации показан на рис. 5.24.

Рис. 5.24. Процесс идентификации и аутентификации

Авторизация - процедура предоставления субъекту определенных полномочий и ресурсов в данной системе. Иными словами, авторизация устанавливает сферу действия субъекта и доступные ему ресурсы. Если система не может надежно отличить авторизованное лицо от неавторизованного, конфиденциальность и целостность информации в ней могут быть нарушены.

С процедурами идентификации и авторизации тесно связана процедура администрирования действий пользователя.

Администрирование - это регистрация действий пользователя в сети, включая его попытки доступа к ресурсам. Хотя эта учетная информация может быть использована для выписывания счета, с позиций безопасности она особенно важна для обнаружения, анализа инцидентов безопасности в сети и соответствующего реагирования на них. Записи в системном журнале, аудиторские проверки и администрирование ПО - все это может быть использовано для обеспечения подотчетности пользователей, если что-либо случится при входе в сеть с их идентификатором.

Для подтверждения своей подлинности субъект может предъявлять системе разные сущности. В зависимости от предъявляемых субъектом сущностей процессы аутентификации могут быть разделены на следующие категории:

1. На основе знания чего-либо. Примерами могут служить пароль, персональный идентификационный код (PIN), а также секретные и открытые ключи, знание которых демонстрируется в протоколах типа запрос-ответ.

2. На основе обладания чем-либо. Обычно это магнитные карты, смарт-карты, сертификаты и устройства touch memory.

3. На основе каких-либо неотъемлемых характеристик. Эта категория включает методы, базирующиеся на проверке биометрических характеристик пользователя (голос, радужная оболочка и сетчатка глаза, отпечатки пальцев, геометрия ладони и др.) В данной категории не используются криптографические методы и средства. Аутентификация на основе биометрических характеристик применяется для контроля доступа в помещения или к какой-либо технике.

Пароль - это то, что знает пользователь и что также знает другой участник взаимодействия. Для взаимной аутентификации участников взаимодействия может быть организован обмен паролями между ними.

Персональный идентификационный код PIN является испытанным способом аутентификации держателя пластиковой карты и смарт-карты. Секретное значение PIN- кода должно быть известно только держателю карты.

Динамический (одноразовый) пароль - это пароль, который после одноразового применения никогда больше не используется. На практике обычно используется регулярно меняющееся значение, которое базируется на постоянном пароле или ключевой фразе.

При сравнении и выборе протоколов аутентификации необходимо учитывать следующие характеристики:

1. Наличие взаимной аутентификации. Это свойство отражает необходимость обоюдной аутентификации между сторонами аутентификационного обмена.

2. Вычислительная эффективность. Количество операций, необходимых для выполнения протокола.

3. Коммуникационная эффективность. Данное свойство отражает количество сообщений и их длину, необходимую для осуществления аутентификации.

4. Наличие третьей стороны. Примером третьей стороны может служить доверенный сервер распределения симметричных ключей или сервер, реализующий дерево сертификатов для распределения открытых ключей.

5. Гарантии безопасности. Примером может служить применение шифрования и цифровой подписи [51].

Классификация протоколов аутентификации. Протоколы (процессы, алгоритмы) аутентификации обычно классифицируют по уровню обеспечиваемой безопасности [51]. В соответствии с данным подходом процессы аутентификации разделяются на следующие типы.

а) аутентификация, использующая пароли и РПУ-коды;

б) строгая аутентификация на основе использования криптографических методов и средств;

в) биометрическая аутентификация пользователей.

С точки зрения безопасности, каждый из перечисленных типов способствует решению своих специфических задач, поэтому процессы и протоколы аутентификации активно используются на практике. В то же время следует отметить, что интерес к протоколам аутентификации, обладающим свойством доказательства с нулевым знанием, носит скорее теоретический, нежели практический характер, но, возможно, в будущем их начнут активно использовать для защиты информационного обмена. Классификация протоколов аутентификации представлена на рис. 5.25.

Рис. 5.25. Классификация протоколов аутентификации

защищенных компьютерных сетей доступ клиента к серверу разрешается по паролю. Однако все чаще применяются более эффективные средства аутентификации, например, программные и аппаратные системы аутентификации на основе одноразовых паролей, смарт-карт, Р/УУ-кодов и цифровых сертификатов.

Процедуру простой аутентификации пользователей в сети можно представить следующим образом. При попытке входа в сеть пользователь набирает на клавиатуре ПЭВМ свой идентификатор и пароль. Эти данные поступают для обработки на сервер аутентификации. В базе данных сервера по идентификатору пользователя находится соответствующая запись, из нее извлекается пароль и сравнивается с тем паролем, который ввел пользователь. Если они совпали, то аутентификация прошла успешно, пользователь получает легальный статус, а также права и ресурсы сети, которые определены для его статуса системой авторизации.

Передача идентификатора и пароля от пользователя к системе может проводиться в открытом и зашифрованном виде.

Схема простой аутентификации с использованием пароля показана на рис. 5.26.

I I

Рис. 5.26. Схема простой аутентификации с использованием пароля

Очевидно, что вариант аутентификации с передачей пароля пользователя в незашифрованном виде не гарантирует даже минимального уровня безопасности. Чтобы защитить пароль, его нужно зашифровать перед посылкой по незащищенному каналу. Для этого в схему включены средства шифрования и дешифрования управляемые секретным ключом К. Проверка подлинности пользователя основана на сравнении присланного пользователем пароля и исходного значения хранящегося на сервере аутентификации. Если значения и совпадают, то пароль считается подлинным, а пользователь А - законным.

Наиболее распространенным методом аутентификации держателя пластиковой карты и смарт-карты является ввод секретного числа, которое обычно называют PIN-кодом. Зашита /V/V-кода карты является критичной для безопасности всей системы. Карты могут быть потеряны, украдены или подделаны. В таких случаях единственной контрмерой против несанкционированного доступа остается секретное значение PIN- кода. Вот почему открытая форма PIN должна быть известна только законному держателю карты. Очевидно, значение PIN нужно держать в секрете в течение всего срока действия карты.

Различают статические и изменяемые Я/УУ-коды. Статический РШ-код не может быть изменен пользователем, поэтому пользователь должен надежно его хранить. Если он станет известен постороннему, пользователь должен уничтожить карту и получить новую карту с другим фиксированным Я/УУ-кодом.

Изменяемый Р1И-код может быть изменен согласно пожеланиям пользователя или заменен на число, которое пользователю легче запомнить. Простейшей атакой на Я/УУ-код, помимо подглядывания через плечо за вводом его с клавиатуры, является угадывание его значения. Вероятность угадывания зависит от длины п угадываемого Я/УУ-кода, от составляющих его символов т (для цифрового кода т = 10, для буквенного - т = 32, для буквенно-цифрового - т = 42 и т.д.), от количества разрешенных попыток ввода /' и выражается формулой:

Я = / / тп. (5.16)

Если Я/УУ-код состоит из 4 десятичных цифр, а число разрешенных попыток ввода равно трем, т.е. п = 4, т = 10, / = 3, то вероятность угадывания правильного значения Я/УУ-кода составит Я = 3/10 ⁴ = = 0,00003, или 0,03%.

Строгая аутентификация на основе использования криптографических методов и средств. Идея строгой аутентификации, реализуемая в криптографических протоколах, заключается в следующем. Проверяемая (доказывающая сторона) доказывает свою подлинность проверяющей стороне, демонстрируя знание некоторого секрета [44, 51]. Например, этот секрет может быть предварительно распределен безопасным способом между сторонами аутентификационного обмена. Доказательство знания секрета осуществляется с помощью последовательности запросов и ответов с использованием криптографических методов и средств.

Существенным является тот факт, что доказывающая сторона демонстрирует только знание секрета, но сам секрет в ходе аутентификационного обмена не раскрывается. Это обеспечивается посредством ответов доказывающей стороны на различные запросы проверяющей стороны. При этом результирующий запрос зависит только от пользовательского секрета и начального запроса, который обычно представляет произвольно выбранное в начале протокола большое число.

В большинстве случаев строгая аутентификация заключается в том, что каждый пользователь аутентифицируется по признаку владения своим секретным ключом. Иначе говоря, пользователь имеет возможность определить, владеет ли его партнер по связи надлежащим секретным ключом и может ли он использовать этот ключ для подтверждения того, что он действительно является подлинным партнером и по информационному обмену.

В соответствии с рекомендациями стандарта Х.509 различают процедуры строгой аутентификации следующих типов:

а) односторонняя аутентификация;

б) двусторонняя аутентификация;

в) трехсторонняя аутентификация.

Односторонняя аутентификация предусматривает обмен информацией только в одном направлении. Данный тип аутентификации позволяет:

- подтвердить подлинность только одной стороны информационного обмена;

- обнаружить нарушение целостности передаваемой информации;

- обнаружить проведение атаки типа "повтор передачи";

- гарантировать, что передаваемыми аутентификационными данными может воспользоваться только проверяющая сторона.

Двусторонняя аутентификация по сравнению с односторонней содержит дополнительный ответ проверяющей стороны доказывающей стороне, который должен убедить ее, что связь устанавливается именно с той стороны, которой были предназначены аутентификационные данные.

Трехсторонняя аутентификация содержит дополнительную передачу данных от доказывающей стороны проверяющей. Этот подход позволяет отказаться от использования меток времени при проведении аутентификации.

В зависимости от используемых криптографических алгоритмов протоколы строгой аутентификации можно разделить на следующие группы (рис. 5.27).

1. Протоколы аутентификации с симметричными алгоритмами шифрования. Для работы данных протоколов необходимо, чтобы проверяющий и доказывающий с самого начала имели один и тот же

Рис. 5.27. Классификация протоколов строгой аутентификации

секретный ключ. Для закрытых систем с небольшим количеством пользователей каждая пара пользователей может заранее разделить его между собой. В больших распределенных системах часто используются протоколы аутентификации с участием доверенного сервера, с которым каждая сторона разделяет знание ключа. Такой сервер распределяет сеансовые ключи для каждой пары пользователей всякий раз, когда один из них запрашивает аутентификацию другого. Кажущаяся простота данного метода является обманчивой, на самом деле разработка протоколов аутентификации этого типа является сложной и с точки зрения безопасности неочевидной.

Протоколы аутентификации с симметричными алгоритмами шифрования реализуются в следующих вариантах:

а) односторонняя аутентификация с использованием меток времени;

б) односторонняя аутентификация с использованием случайных чисел;

в) двусторонняя аутентификация.

Введем следующие обозначения:

г В - случайное число, сгенерированное участником В;

/Д - метка времени, сгенерированная участником А;

симметричное шифрование на ключе К (ключ Одолжен быть предварительно распределен между А и В).

Математическая модель односторонней аутентификации с использованием меток времени выглядит следующим образом:

А->В:ЕК((А,В). (5.17)

После получения и расшифрования данного сообщения участник ? убеждается в том, что метка времени 1А действительна, и идентификатор В, указанный в сообщении, совпадает с его собственным.

Предотвращение повторной передачи данного сообщения основывается на том, что без знания ключа невозможно изменить метку времени іЛ и идентификатор В.

Модель односторонней аутентификации с использованием слу-чаиных чисел можно представить в следующем виде:

А В: гВ.

Участник В отправляет участнику А случайное число гВ. Участник А шифрует сообщение, состоящее из полученного числа гВ и идентификатора В, и отправляет зашифрованное сообщение участнику В. Участник В расшифровывает полученное сообщение и сравнивает случайное число, содержащееся в сообщении, с тем, которое он послал участнику А. Дополнительно он проверяет имя, указанное в сообщении.

Модель двусторонней аутентификации, использующая случайные значения, можно представить в следующем виде:

А В гВ.

При получении второго сообщения участник В выполняет те же проверки, что и в предыдущем протоколе, и дополнительно расшифровывает случайное число г А для включения его в третье сообщение для участника А. Третье сообщение, полученное участником А, позволяет ему убедиться на основе проверки значений г А и гВ, что он имеет дело именно с участником В.

Широко известными протоколами, обеспечивающими аутентификацию пользователей с привлечением в процессе аутентификации

третьей стороны, являются протокол распределения секретных ключей Нидхэма и Шредера и протокол Kerberos.

2. Протоколы аутентификации, основанные на использовании однонаправленных ключевых хеш-функции, могут быть модифицированы путем замены симметричного шифрования на шифрование с помощью односторонней ключевой функции 151 ]. Своеобразие шифрования с помощью односторонней хеш-функции заключается в том, что оно, по существу, является односторонним, т.е. не сопровождается обратным преобразованием - расшифрованием на приемной стороне. Обе стороны (отправитель и получатель) используют одну и ту же процедуру одностороннего шифрования.

Односторонняя хеш-функция с параметром-ключом К, примененная к шифруемым данным Л/, дает в результате хеш-код т (дайджест), состоящий из фиксированного небольшого числа байтов (рис. 5.28).

Получатель

Отправитель
О
Сообщение М

ч.
У
ч.
У
Рис. 5.28. Применение для аутентификации односторонней

хеш-функции с параметром-ключом

Дайджест передается получателю вместе с исходным сообщением М. Получатель сообщения, зная, какая односторонняя хеш-функция была применена для получения дайджеста, заново вычисляет ее, используя расшифрованное сообщение М. Если значения полученного дайджеста т и вычисленного дайджеста т'совпадают, значит содержимое сообщения М не было подвергнуто никаким изменениям.

На рис. 5.29 показан другой вариант использования односторонней хеш-функции для проверки целостности данных. В этом случае односторонняя хеш-функция не имеет ключа, но зато применяется не просто к сообщению Л/, а к сообщению, дополненному секретным ключом К, т.е. отправитель вычисляет дайджест т = Л(Л/, К). Получатель, извлекая исходное сообщение М, так же дополняет его тем же известным ему секретным ключом К, после чего применяет к полученным данным одностороннюю хеш-функцию Результат вычислений - дайджест т'- сравнивается с полученным по сети дайджестом т.

При использовании для аутентификации односторонних функций шифрования в рассмотренные выше протоколы (использующие симметричное шифрование) необходимо внести следующие изменения:

а) функция симметричного шифрования ЕК заменяется функцией /?А;

б) проверяющий вместо установления факта совпадения полей в расшифрованных сообщениях с предполагаемыми значениями вычисляет значение однонаправленной функции и сравнивает его с полученным от другого участника обмена информацией;

в) для обеспечения возможности независимого вычисления значения однонаправленной функции получателем сообщения в протоколе 1 метка времени /Л должна передаваться дополнительно в открытом виде, а в сообщении 2 протокола 3 случайное число гА должно передаваться дополнительно в открытом виде.

Модифицированный вариант протокола 3 с учетом сформулированных изменений имеет следующую структуру:
А (5.23)
А В: НК (гА, гВ, А). (5.25)

3. Строгая аутентификация с использованием несимметричных сигоритмов шифрования. В качестве примера протокола, построенного на использовании несимметричного алгоритма шифрования, можно привести следующий протокол аутентификации:

Отправитель

Получатель

Рис. 5.29. Применение односторонней хеш-функции к сообщению,

дополненному секретным ключом К

Участник В выбирает случайным образом г и вычисляет значение л: = h (г) (значение л: демонстрирует знание г без раскрытия самого значения г), далее он вычисляет значение е = РА(г, В). Под РА подразумевается алгоритм несимметричного шифрования (например, RSA, Шнорра, Эль-Гамаля, Вильямса, LUC и т.д.), а под И(-) - хеш-функция. Участник В отправляет сообщение (2.11) участнику А. Участник А расшифровывает е = РА(г, В) и получает значения г' и В', а также вычисляетх'= И(г). После этого производится ряд сравнений, доказывающих, что л: = х'и что полученный идентификатор /Гдействи-тельно указывает на участника В. В случае успешного проведения сравнения участник Л посылает г. Получив его, участник В проверяет, то ли это значение, которое он отправил в первом сообщении.

В качестве примера приведем модифицированный протокол Нидхема и Шредера, основанный на несимметричном шифровании. Протокол имеет следующую структуру (PB - алгоритм шифрования открытым ключом участника В):

4. Строгая аутентификация, основанная на использовании цифровой подписи. В рекомендациях стандарта Х509 специфицирована схема аутентификации, основанная на использовании цифровой подписи,

меток времени и случайных чисел.

Для описания данной схемы аутентификации используются следующие обозначения:

tA, гА ,гВ - временная метка и случайные числа соответственно;

SA - подпись, сгенерированная участником А;

SB - подпись, сгенерированная участником В;

cert А - сертификат открытого ключа участника А;

cert В - сертификат открытого ключа участника В.

Если участники имеют аутентичные открытые ключи, полученные друг от друга, тогда можно не пользоваться сертификатами, в противном случае они служат для подтверждения подлинности открытых ключей.

В качестве примеров приведем следующие протоколы аутентификации:

а) односторонняя аутентификация с применением меток времени:

б) односторонняя аутентификация с использованием случайных чисел:
А
Участник В, получив сообщение от участника Л, убеждается, что именно он является адресатом сообщения; используя открытый ключ участника Л, взятый из сертификата сепА, проверяет корректность подписи БА{гА, гВ, В) под числом гА, полученным в открытом виде, числом г В, которое было отослано в первом сообщении, и его идентификатором В. Подписанное случайное число гА используется для предотвращения атак с выборкой открытого текста.

в) двусторонняя аутентификация с использованием случайных чисел:

А В: г В.

В данном протоколе обработка сообщений 1 и 2 выполняется так же, как и в предыдущем протоколе, а сообщение 3 обрабатывается аналогично сообщению 2.

Биометрическая аутентификация. Процедуры идентификации и аутентификации пользователя могут базироваться не только на секретной информации, которой обладает пользователь (пароль, персональный идентификатор, секретный ключ и т.п.). Привычные системы аутентификации не всегда удовлетворяют современным требованиям в области информационной безопасности, особенно если речь идет об ответственных приложениях (онлайновые финансовые приложения, доступ к удаленным базам данных и т.п.).

В последнее время все большее распространение получает биометрическая аутентификация пользователя, позволяющая уверенно аутентифицировать потенциального пользователя путем измерения физиологических параметров и характеристик человека, особенностей его поведения.

В качестве биометрических признаков, которые активно используются при аутентификации потенциального пользователя, можно выделить следующие:

а) отпечатки пальцев;

б) геометрическая форма кисти руки;

в) форма и размеры лица;

г) особенности голоса;

д) узор радужной оболочки и сетчатки глаз;

е) "клавиатурный почерк";

ж) расположение зубов (стоматологическая матрица ротовой полости человека).

Аутентификация по отпечаткам пальцев. Большинство систем используют отпечаток одного пальца, который пользователь предоставляет системе. Дактилоскопическая система работает следующим образом. Сначала производится регистрация пользователя. Как правило, производится несколько вариантов сканирования в разных положениях пальца на сканере. Понятно, что образцы будут немного отличаться и требуется сформировать некоторый обобщенный образец, "паспорт". Результаты сохраняются в базе данных аутентификации. При аутентификации производится сравнение отсканированного отпечатка пальца с "паспортами", хранящимися в базе данных.

Задача формирования "паспорта", также как и распознавания предъявляемого образца, является задачей распознавания образов. Для этого используются различные алгоритмы, являющиеся ноу-хау фирм-производителей подобных устройств.

Аутентификация по форме ладони. Данная аутентификация проводится сканерами формы ладони, обычно устанавливаемыми на стенах. Устройства считывания формы ладони создают объемное изображение ладони, измеряя длину пальцев, толщину и площадь поверхности ладони. Всего может выполняться до 100 измерений, которые преобразуются в двоичный код - образец для дальнейших сравнений. Этот образец может сохраняться в базе данных или в сканере ладони.

Аутентификация по лицу и голосу. Данные системы являются наиболее доступными из-за их дешевизны, поскольку большинство современных компьютеров имеют видео- и аудиосредства. Системы данного класса применяются при удаленной идентификации субъекта доступа в телекоммуникационных сетях.

В технологии сканирования черт лица используются особенности глаз, носа и губ. Далее проводятся некоторые математические алгоритмы для идентификации пользователя. Большая часть алгоритмов распознавания черт лица чувствительна к колебаниям освещения помещения. Изменения в положении в 15% между запрашиваемым изображением и изображением, которое находится в базе данных, напрямую сказываются на эффективности.

Системы аутентификации по голосу при записи образца и в процессе последующей идентификации опираются на такие уникальные для каждого человека особенности голоса, как высота, модуляция и частота звука. Эти показатели определяются характеристиками голосового тракта и уникальны для каждого человека.

Однако голос можно записать на пленку или другие носители. Поэтому для предотвращения подлога голоса в алгоритм аутентификации включается операция запроса отклика. Эта функция предлагает пользователю при входе в систему ответить на предварительно подготовленный и регулярно меняющийся запрос, например такой: "Повторите числа О, 1,5".

Системы аутентификации по голосу не обеспечивают достаточной точности, и их следует сочетать с другими биометрическими методами.

Системы аутентификации по узору радужной оболочки и сетчатки глаз. Эти системы можно разделить на два класса:

а) использующие рисунок радужной оболочки глаза;

б) использующие рисунок кровеносных сосудов сетчатки глаза.

Сетчатка человеческого глаза представляет собой уникальный

объект для аутентификации. Рисунок кровеносных сосудов глазного дна отличается даже у близнецов. Поскольку вероятность повторения параметров радужной оболочки и сетчатки глаза имеет порядок 10- 78, такие системы являются наиболее надежными среди всех биометрических систем.

Системы аутентификации по клавиатурному почерку. Современные исследования показывают, что клавиатурный почерк пользователя обладает некоторой стабильностью, что позволяет достаточно однозначно идентифицировать пользователя, работающего с клавиатурой. Для этого, как правило, применяются статистические методы обработки исходных данных и формирования выходного вектора, являющегося идентификатором данного пользователя. В качестве исходных данных используют временные интервалы между нажатием клавиш на клавиатуре и время их удержания. При этом временные интервалы между нажатием клавиш характеризуют темп работы, а время удержания клавиш характеризует стиль работы с клавиатурой - резкий удар или плавное нажатие.

Однако существует ряд ограничений по применению клавиатурного способа идентификации на практике. Применение данного способа целесообразно только по отношению к пользователям с достаточно длительным опытом работы с компьютером и сформировавшимся почерком работы на клавиатуре, т.е. к программистам, секретарям и т.д. В противном случае вероятность неправильного опознания пользователя существенно возрастает и делает непригодным данный способ идентификации на практике.

Аутентификация по расположению зубов (стоматологической матрице) ротовой полости человека. Полость рта имеет генетическую детерминированность, напрямую связана с фенотипом человека и может быть использована для решения биометрических и диагностических задач в целях идентификации и верификации личности. Суть данного метода состоит в следующем. В начале формирования стоматологической матрицы проводится электронная санация ротовой полости. Процесс электронной санации аналогичен обычной стоматологической санации, в результате чего формируется цифровой код ротовой полости, состоящий из трех составных частей.

Первым кодируется прикус, который различается: 1 - ортогнатие, 2 - прогения, 3 - прямой, 4 - открытый, 5 - смешанный, 6 - глубокий. По этим результатам формируется первая часть цифрового кода.

Вторым результатом осмотра будет состояние зубов человека: кариес, пульпит, периодонтит, протез, разрушение и т.п., которое также кодируется для каждого зуба отдельно.

Третьим результатом кодирования предлагается считать смещение зуба от нулевой оси в диапазоне А/2, -А/2, где А - максимальное значение отклонения зуба, идентифицируемого от оси при первоначальной санации.

Созданная таким образом база зубов пользователей в цифровом виде является эталонной для сравнения заявляемого пользователя при аутентификации. Данные системы в настоящее время только проходят теоретическую проработку.

# data[].attributes.attachment_link.title
ИДЕНТИФИКАЦИЯ И АУТЕНТИФИКАЦИЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Основы идентификации и аутентификации. Одной из важных задач обеспечения защиты от НСД является использование методов и средств, позволяющих одной (проверяющей) стороне убедиться в подлинности другой (проверяемой) стороны. С каждым зарегистрированным в компьютерной системе субъектом (пользователем или процессом, действующим от имени пользователя) связана некоторая информация, однозначно идентифицирующая его.

# data[].attributes.headline
Системи розмежування за управлінням доступу

# data[].attributes.subject
Системи розмежування за управлінням доступу

# data[].attributes.body
Системи розмежування доступу Такі системи призначені для реалізації правил розмежування доступу суб'єктів до даних, мережевих пристроїв створення твердих копій і обміну даними між суб'єктами мереж, а також для управління потоками даних в цілях запобігання запису даних на носії і ін.

# data[].attributes.headline
Матрична модель доступу

# data[].attributes.subject
Матрична модель доступу

# data[].attributes.body
Найбільш ефективним засобом розподілу повноважень суб'єктів по відношенню до об'єктів є матриця доступу (р, в якій: рядки відповідають безлічі суб'єктів, які здійснюють доступ до інформації, а стовпці відповідають безлічі об'єктів, що містять захищається інформацію.

# data[].attributes.headline
Особливості реалізації системи

# data[].attributes.subject
Особливості реалізації системи

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Мандатне керування доступом ( англ. Mandatory access control , MAC) - розмежування доступу суб'єктів до об'єктів, засноване на призначенні мітки конфіденційності для інформації, що міститься в об'єктах, і видачу офіційних дозволів (допуску) суб'єктів на звернення до інформації такого рівня конфіденційності. Також іноді перекладається як Примусовий контроль доступу. Це спосіб, що поєднує захист і обмеження прав, що застосовується по відношенню до комп'ютерних процесів, даних і системних пристроїв, призначений для запобігання їх небажаного використання.

За допомогою мандатного керування доступу, ця політика безпеки централізовано контролюється адміністратором політики безпеки; користувачі не мають можливості перевизначати політику та, наприклад, надавати доступ до файлів. Проте, дискреційний контроль доступу (DAC), який також регулює можливість доступу суб'єктів до об'єктів, дозволяє користувачам приймати рішення та/або визначати атрибути безпеки.

Приклад: суб'єкт "Користувач № 2", який має допуск рівня "не таємно", не може отримати доступ до об'єкта, що має мітку "для службового користування". У той же час, суб'єкт "Користувач № 1" з допуском рівня "секретно" має право доступу до об'єкта з міткою "для службового користування".

Мандатна модель керування доступом, крім дискреційного і рольового, є основою реалізації розмежувальної політики доступу до ресурсів при захисті інформації обмеженого доступу. При цьому дана модель доступу практично не використовується "в чистому вигляді", зазвичай на практиці вона доповнюється елементами інших моделей доступу.

Для файлових систем, керування може розширювати або заміняти дискреційний контроль доступу і концепцію користувачів і груп.

Найважливіша відмінність полягає в тому, що користувач не може повністю контролювати доступ до ресурсів, які він створює.

Політика безпеки системи, встановлена ​​адміністратором, повністю визначає доступ, і зазвичай користувачеві не дозволяється встановлювати більш вільний доступ до його ресурсів ніж той, який встановлений адміністратором користувачеві. Системи з дискреційним контролем доступу дозволяють користувачам повністю визначати доступність їх ресурсів, що означає, що вони можуть випадково або навмисно передати доступ неавторизованим користувачам. Така система забороняє користувачеві або процесу, що володіє певним рівнем довіри, отримувати доступ до інформації, процесів або пристроїв більш захищеного рівня. Тим самим забезпечується ізоляція користувачів і процесів, як відомих, так і невідомих системі (невідома програма повинна бути максимально позбавлена ​​довіри, і її доступ до пристроїв і файлів повинен обмежуватися сильніше).

Очевидно, що система, яка забезпечує поділ даних і операцій в комп'ютері, повинна бути побудована таким чином, щоб її не можна було "обійти". Вона також повинна давати можливість оцінювати корисність і ефективність використовуваних правил і бути захищеною від стороннього втручання.

Спочатку такий принцип був втілений в операційних системах Flask, і інших орієнтованих на безпеку операційних системах.

Дослідницький проект АНБ SELinux додав архітектуру мандатного контролю доступу до ядра Linux, і пізніше був внесений до головну гілку розробки в серпні 2003 року.

Мандатна система розмежування доступу реалізована в ОС FreeBSD. У Linux реалізовано модулі мандатного контролю доступу під назвою AppArmor і TOMOYO Linux.

У мережеві пакети протоколу IPv4 відповідно до стандарту RFC1108 впроваджуються мандатні мітки, відповідні мітці об'єкта - мережеве з'єднання. У захищених комплексах гіпертекстової обробки даних, електронної пошти і в інших сервісах, мандатне розмежування реалізовано на основі програмного інтерфейсу бібліотек підсистеми безпеки PARSEC.

В СУБД ЛІНТЕР мандатний контроль доступу до даних організовується на рівні таблиць, стовпців записів і окремих полів записів.

В Oracle Database є підсистема Oracle Label Security(LBAC, Label-Based Access Control system)

У PostgreSQL в версії 9.2 з'явилася початкова підтримка SELinux.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мандатне керування доступом

# data[].attributes.attachment_link.description
Мандатне керування доступом ( англ. Mandatory access control , MAC) - розмежування доступу суб'єктів до об'єктів, засноване на призначенні мітки конфіденційності для інформації, що міститься в об'єктах, і видачу офіційних дозволів (допуску) суб'єктів на звернення до інформації такого рівня конфіденційності. Також іноді перекладається як Примусовий контроль доступу.

# data[].attributes.headline
Сенс поняття "Розмежування доступу"

# data[].attributes.subject
Сенс поняття "Розмежування доступу"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Розмежування доступу ( англ. access mediation) - сукупність процедур, що реалізують перевірку запитів на доступ і оцінку на підставі Правил розмежування доступу можливості надання доступу.

Правила розмежування доступу (access mediation rules) - частина політики безпеки, що регламентує правила доступу користувачів і процесів до пасивних об'єктів.

При розгляді взаємодії двох об'єктів комп'ютерної системи, що виступають як приймальники або джерела інформації, слід виділити пасивний об'єкт, над яким виконується операція, і активний об'єкт, який виконує або ініціює цю операцію.

Коли користувачі або процеси намагаються одержати доступ до пасивних об'єктів, механізми, що реалізують керування доступом, на підставі політики безпеки і перевірки атрибутів доступу можуть "прийняти рішення" про легальність запиту. Використовуючи набір атрибутів доступу відповідно до прийнятої політики безпеки, можна реалізувати довірче керування доступом, адміністративне, контроль за цілісністю та інші види керування доступом.

Для відображення функціональностi комп'ютерної системи використовується концепція матриці доступу. Матриця доступу являє собою таблицю, уздовж кожного виміру якої відкладені iдентифікатори об'єктів комп'ютерної системи, а елементами матриці виступають дозволені або заборонені режими доступу. Матриця доступу може бути двомірною (наприклад, користувачі/пасивні об'єкти або процеси/пасивні об'єкти) або тримірною (користувачі/процеси/пасивні об'єкти).

Термінологія в галузі захисту інформації в комп'ютерних системах від несанкціонованого доступу

# data[].attributes.attachment_link.title
Розмежування доступу

# data[].attributes.attachment_link.description
Розмежування доступу ( англ. access mediation) - сукупність процедур, що реалізують перевірку запитів на доступ і оцінку на підставі Правил розмежування доступу можливості надання доступу. Правила розмежування доступу (access mediation rules) - частина політики безпеки, що регламентує правила доступу користувачів і процесів до пасивних об'єктів.