# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Updated first published at

Normal text size Larger text size Very large text size

I look around my living room and all I see are books, so many books precariously balanced on dusty IKEA shelves. Some are just rolled up and jammed into any old crevice, like cannelloni in a baking tray.

There's the front row, books with fun covers such as Le Petomane, a thin paperback about the famous French flatulist, pictured half-hovering in the midst of his act, or Richard Pryor's Pryor Convictions, all strategically placed to entice houseguests that never come. Or others I've decided I need easy access to, either for information (Alex Ross' The Rest Is Noise) or inspiration ( The Nick Tosches Reader).

At any one time now, my family has 40 items out (the library limit).

Behind those is a netherworld of junk. Beautiful junk. That copy of Glamorama a friend gifted me 20 years ago that I'm still only three-quarters through, Julie Doucet comics, collections of film criticism from Kael and Rosenbaum. I'll probably never revisit this stuff - mainly because if I pull one book out, the whole thing tumbles like Jenga - but I like knowing it's there.

It's a decorative choice, essentially. Minimalism is for deranged people, people with frantic minds; clean lines and things out of sight must calm their nerves. I'm docile, so my preferred aesthetic is clutter. Things everywhere is fun, comforting. I'll be sitting on the couch watching TV and catch a glimpse of my overstuffed shelves and I'll think, "Look at all that cool stuff." Except lately it's, "Wait, why do I have all this stuff? Why did I spend so much money on Beat poetry?"

I know why I've been thinking this: it's because I rediscovered the public library. My partner and I started going there following the birth of our first kid a few years ago, mainly for their "Rhyme Time" classes where children run around in circles while a librarian mangles the clapping rhythm on Bingo Was His Name-O. But then we remembered: the library has all the books. For free. What's the point of buying the new Sally Rooney, or holding on to two copies of Maugham's The Razor's Edge, when it's all right there at the library? For free!

Our local is Leichhardt Library, deep in the bowels of Norton Street's Italian Forum, aka the saddest retail space in Sydney. A rusty fountain (no water) of Dante Alighieri looks over "for lease" signs in shop windows, while Italian tumbleweeds roll by the occasional Italian rat. But there in the corner, like an oasis, is the Biblioteca.

At any one time now, my family has 40 items out (the library limit), books stacked up on our bedside tables, kids CDs strewn around the car. Most things have a three-week borrowing block, but the library doesn't care - return it in six months and they'll just be like, "Oh thank you, so that's where that was!" because librarians are angels.

My bookshelf holds some nice clutter, but all that stuff is better at the library.

People think libraries are old-fashioned - all that enforced silence and Dewey Decimal organisation - but libraries understand the internet now. Did you know you can just reserve books online, and they'll put them aside for you to pick up? Let's say you've heard a glowing review of Ottessa Moshfegh's new novel and you're keen to read it; just search for it on the library's database and put a reservation on it! Can't find it? Tell the library and they'll just BUY A COPY for their collection. It's like having a kind, desperate, rich friend.

Yes, sometimes there's a long queue on the reservations. For example, I've been waiting about three months to read the acclaimed memoir Crying in H Mart by Michelle Zauner (indie musician Japanese Breakfast), but I'm still just number 47 of 62 in the queue. That means 46 people, probably slow-readers all of them, are still ahead of me ever touching that book. That's a lot of people to knock off just to save $30 and some storage space at home. But buy it on Amazon or Audible? I think I'd rather be a murderer.

The library's online aspect is convenient, but there's also the old-fashioned joy of going in and browsing their wares. Right now, stacked by my bedside are Winter in Sokcho, Laure: The Collected Writings and Burt Reynolds' memoir, books I randomly spotted while waiting for my toddler to tire of face-planting into beanbags (it took a long time). I'd never buy these books in a million years and it's unlikely I'll even finish reading them, but that's the point of borrowing books for free: I can read one page and it's still worth it! There's no downside, besides the fact I now know far too much about Burt Reynolds.

The library also has a film and TV collection to rival Netflix. In fact, it's better than Netflix 'cause it actually includes movies and TV shows that were released before 1999. Want to watch Hepburn and Tracy in Adam's Rib? The library has it! Garfield cartoons? That's there, too! The CD section is a bit rubbish unless you love borrowing 30 versions of Vivaldi's The Four Seasons and old Sesame Street soundtracks, but c'mon let's not get greedy.

Librarians are also the nicest people on earth, quiet and gentle and helpful - at least until five minutes before closing time when they frantically start running around the library yelling at people to get out. Fair enough, librarians have fulfilling lives and library-dwellers are relentless. I think there would be no wars if the world was run by librarians, and the trains would definitely run on time.

With all they have to offer, it's odd then that the main users of libraries are babies, students and tech-phobic grandmothers looking to print out emails at 8am. The rest of us should rediscover the public library's infinite assets. In fact, take my credit cards because the most valuable card in my wallet now is my library membership. (Note: Don't take my credit cards.)
A cultural guide to going out and loving your city. To read more from Spectrum, visit our page here. Sign up to our Culture Fix newsletter here.

Connect via Robert Moran is a culture reporter at The Sydney Morning Herald and The Age email.

# data[].attributes.attachment_link.title
The world gets worse, but public libraries are forever

# data[].attributes.attachment_link.description
Updated first published at Normal text size Larger text size Very large text size I look around my living room and all I see are books, so many books precariously balanced on dusty IKEA shelves. Some are just rolled up and jammed into any old crevice, like cannelloni in a baking tray.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Христина Соловій обожнює книжки.

Популярна українська співачка та авторка пісень Христина Соловій доєдналася до організованої "Україною молодою" кампанії підтримки відомими людьми і лідеріами думок існування закладів культури, які у процесі децентралізації почали за рішенням місцевої влади ліквідовувати у містечках, селищах і селах подалі від великих міст.

"Я закінчила філологічний факультет, тому для мене книги - невіддільна частина життя.Мій прапрадід був засновником і управителем читальні товариства "Просвіта". Я не просто люблю читати, я обожнюю книги. Колекціоную улюблені романи у різних виданнях, відшуковую рідкісні книги у букіністів і досі захоплююсь самою ідеєю письменності і механізмом її сприйняття", - розповідає Христина Соловій.

Христина Соловій у Львові на букіністичному книжковому ринку.

Співачка наголошує:

"Ерудована молодь - це ті, хто зможуть допомогти Україні стати сучасною, сильною та потужною нацією. А закриття бібліотек - це величезний крок назад. Ми маємо брати приклад із Заходу й перетворювати бібліотеки на культурні осередки ХХ сторіччя: створювати з них освітні хаби, проводити лекції та заходи. Створювати з них сучасні стильні простори з кав'ярнею, WiFi, де можна не просто брати книги, а й спілкуватися та гарно проводити час з однодумцями.

Заохочення молоді до читання - це інвестиція у розширення її кругозору. Натомість ми просто закриваємо бібліотеки.

Особливо болючою ця проблема є в невеликих селах, де немає книгарень та альтернатив для культурного проведення часу.

Ми не можемо допустити, щоб через жадібність певних людей, Україна втратила стільки свого культурного та освітнього потенціалу".

Як повідомляла "УМ", Мінкультури отримало понад півсотні запитів про ліквідацію і реорганізацію бібліотек.

Нагадаємо, 15-річна активістка, учасниця і переможниця багатьох літературних конкурсів Аліна Шевченко з міста Олександрія намагається самотужки врятувати районну бібліотеку імені Дмитра Чижевського від ліквідації.

ЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Телеведучий Олег Панюта: Вимагайте від чиновників не чіпати бібліотеки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
христина соловій: мій прапрадід був засновником читальні «просвіти»  - останні та актуальні новини україни та світу

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новини дня онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
Христина Соловій: Мій прапрадід був засновником читальні "Просвіти"

# data[].attributes.attachment_link.description
Христина Соловій обожнює книжки. Популярна українська співачка та авторка пісень Христина Соловій доєдналася до організованої "Україною молодою" кампанії підтримки відомими людьми і лідеріами думок існування закладів культури, які у процесі децентралізації почали за рішенням місцевої влади ліквідовувати у містечках, селищах і селах подалі від великих міст.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"I'm grateful and excited and, most of all, ready to get to work with you!"

US First Lady Jill Biden opened her talk at the Closing Session of ALA's Midwinter Meeting & Exhibits Virtual on Monday with enthusiasm. A lifelong educator, Biden seemed genuinely excited to address an audience of people who share her belief in the power of literature and learning.

Following an introduction by youth poet laureate Amanda Gorman, who read from her upcoming children's book, Change Sings (Viking Books for Young Readers), Biden reminisced about her childhood experiences at the library and with reading.

"When I was a little girl, I'd walk to our local library every two weeks and take out as many books as I could carry in my arms," she said. "I'll never forget the summer nights my mom would let me stay up way too late so that I could finish just one more chapter."

Biden said that literature changed her life. She recalled how, as a college student, she encountered young people who couldn't read. It led her to pursue education as a career.

"That's when I knew I had to become a teacher," she said. "I wanted to help people learn to read. I wanted to show students the joy and the beauty that I found in books."

Biden stressed the importance of learning for youth and how it helps kids grow into kind, compassionate people. She said that libraries and librarians are instrumental to that growth.

"What you do matters so much," she said. "In big cities and small towns, libraries fulfill a purpose that almost nothing else does. They're a place of information for all; a place where people can come together as a community. It's the aisles of books, the knowledge of generations collected and open to anyone. In a world where this is so much information to wade through, you help students develop their critical thinking skills."

Libraries have played a central role for students and their communities during the pandemic, Biden said.

"Though so many buildings have had to close, the care, creativity, and guidance that you offer became more important than ever as you supported schools and families who depend on you," she said. "That's what community is all about."

ALA President Julius C. Jefferson Jr. joined Biden during her talk for a brief Q&A session. He asked her why she identifies so strongly with teaching.

"Being an educator, it's just part of who I am," she said. "And most all of you probably agree. If you're anything like me, there's always a part of you that's thinking about your students. Everywhere you go, you carry them with you."

She admitted that being an educator can be challenging, especially during a pandemic, but the end results are worth it.

"Over and over, we use every talent, every skill, every tool we have to make a difference. Watching our students grow and finding their confidence-those are the moments that make the work worth it."

Biden implored librarians to always remember that mission.

"My message to you is to never forget what you're doing matters," she said. "Right now, someone out there is a better thinker because of you. Someone is standing a little taller, because you helped them find the confidence they need. Someone is working harder, because you pushed them to try. And someone is kinder, because you showed them what that meant."

# data[].attributes.attachment_link.title
Jill Biden Closes ALA Midwinter Virtual 2021 | American Libraries Magazine

# data[].attributes.attachment_link.description
"I'm grateful and excited and, most of all, ready to get to work with you!" US First Lady Jill Biden opened her talk at the Closing Session of ALA's Midwinter Meeting & Exhibits Virtual on Monday with enthusiasm. A lifelong educator, Biden seemed genuinely excited to address an audience of people who share her belief in the power of literature and learning.

# data[].attributes.headline
Libraries Are Even More Important to Contemporary Community Than We Thought

# data[].attributes.subject
Libraries Are Even More Important to Contemporary Community Than We Thought

# data[].attributes.body
By Eric Klinenberg

October 24, 2019

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Libraries are not the kinds of institutions that social scientists, policy makers, and community leaders usually bring up when they discuss social capital and how to build it. Since Tocqueville, most leading thinkers about social and civic life have extolled the value of voluntary associations like bowling leagues and gardening clubs without looking closely at the physical and material conditions that make people more or less likely to associate. But social infrastructure provides the setting and context for social participation, and the library is among the most critical forms of social infrastructure that we have.

It's also one of the most undervalued. In recent years, modest declines in the circulation of bound books in some parts of the country have led some critics to argue that the library is no longer serving its historic function as a place for public education and social uplift. Elected officials with other spending priorities argue that 21st-century libraries no longer need the resources they once commanded, because on the Internet most content is free. Architects and designers eager to erect new temples of knowledge say that libraries should be repurposed for a world where books are digitized and so much public culture is online.

Many public libraries do need renovations, particularly the neighborhood branches. But the problem libraries face isn't that people no longer visit them or take out books. On the contrary: so many people are using them, for such a wide variety of purposes, that library systems and their employees are overwhelmed. According to a 2016 survey conducted by the Pew Research Center, about half of all Americans aged sixteen and over used a public library in the past year, and two-thirds say that closing their local branch would have a "major impact on their community." In many neighborhoods the risk of such closures is palpable, because both local library buildings and the systems that sustain them are underfunded and overrun.

In New York City, where I live, library circulation is up, program attendance is up, program sessions are up, and the average number of hours that people spend in libraries is up too. But New York City doesn't have an exceptionally busy library culture, nor is it a national leader. The distinctions belong to other places: Seattle leads the nation in annual circulation per capita, followed by Columbus, Indianapolis, San Jose, San Francisco, Jacksonville, and Phoenix. Columbus has the highest level of program attendance: five of every 10,000 residents participate in library activities there each year. San Francisco and Philadelphia are close behind, as are Boston, Detroit, and Charlotte. New York City trails them all.

Article continues after advertisement

New York City also ranks low in per capita government spending for the system. The New York Public Library receives $32 for every resident, on par with Austin and Chicago but less than one-third of the San Francisco Public Library, which gets $101 per resident.
When hard times come, libraries' budgets get trimmed first.
Urban library systems in the United States have long been public-private partnerships, and city governments have long relied on philanthropists to fund much of the library's work. Still, it's hard to understand why most cities give so little public support to their libraries. According to recent reports from the Pew Research Center, more than 90 percent of Americans see their library as "very" or "somewhat" important to their community, and in the past decade "every other major institution (government, churches, banks, corporations) has fallen in public esteem except libraries, the military, and first responders." Despite this support, in recent years cities and suburbs across the United States have cut funding for libraries, and in some cases closed them altogether, because political officials often view them as luxuries, not necessities. When hard times come, their budgets get trimmed first.

*

Doing research in New York City, I learned that libraries and the social infrastructure are essential not only for a neighborhood's vitality but also for buffering all variety of personal problems-including isolation and loneliness. And while these problems may be particularly acute in struggling neighborhoods like East New York, they're hardly confined to them. Consider Denise, a fashion photographer in her late 30s whom I met in the Seward Park Library children's floor on a chilly April morning. She's wearing jeans, a long black coat, and large tortoiseshell glasses. As she sits, she scans the room and quickly decompresses. The children's floor might not be a second home anymore, not since her daughter started preschool, but during her first few years of being a mother Denise was here almost every day.
Why have so many public officials and civic leaders failed to recognize the value of libraries and their role in our social infrastructure?
"I live close," she tells me. "We moved here six years ago. I didn't think about what it would mean to live by a library, not at all. But this place has become very dear to me. So many good things have happened because we come here." Denise stopped working when her daughter was born, but her husband, an attorney, didn't. On the contrary, the demands on his time increased, and he worked well into the evening, leaving her in a small Manhattan apartment with a baby she loved intensely but also with a feeling of loneliness beyond anything she'd experienced before. "I had a pretty bad case of postpartum depression," she tells me. "There were days when getting out of the apartment was just a huge struggle. I suddenly went from working in this job I loved to spending all my time at home trying to take care of things that really matter but that I didn't know how to do. I felt like I was in the trenches, you know? You can go crazy like that. I had to get out, but it was hard. And I didn't know where to go."

Article continues after advertisement

At first Denise tried taking the baby to coffee shops, hoping she'd nap or rest quietly while she went online or read. That didn't happen. "I'd go to Starbucks and there would be all these people there working or having meetings. It's a place for grown-ups, right? When the baby starts crying everyone turns around and stares at you. It's like: 'What are you doing here? Can't you take her away?' It's definitely not kid-friendly."

Denise had spent time in libraries as a child in California but hadn't used the system much since moving to Manhattan. On one especially stressful day, though, she put her daughter in the stroller and brought her into the Seward Park Library, just to see what was there. "An entire world opened up that day," she remembers. "There were the books, of course. You can't have a lot of them when you live in a small apartment, but here there are more than we could ever read. And then I discovered that there's a whole social scene going on between everyone who comes here. The parents, the nannies, the children, people in the neighborhood. The librarians! They are so kind here."

Immediately, Denise found herself surrounded by other first-time mothers who shared her struggles but could enjoy the fun parts of parenting too. She saw that her baby wasn't the only one crying when everything seemed fine, refusing to eat or nap. She realized that she wasn't alone. Denise also found more experienced mothers and babysitters who could answer most of her questions. "You just kind of start chatting," she explains, "and it's amazing but you wind up having these really personal, really intense conversations." I ask if something similar happens in parks and playgrounds, and Denise says that it does, to some extent, but that it's easier here in the library, especially on the children's floor. The room is warm and open, the children are protected, and there's an ethos that makes it easy for parents to connect with one another. "It's like you become part of the mommy tribe here," Denise explains, "and that makes parenting a lot less lonely." The tribe endures, even when the kids go to school and mothers spend less time in the local branch. Some of the people Denise and her daughter met during those early years in the library remain close friends.

The accessible physical space of the library is not the only factor that makes it work well as social infrastructure. The institution's extensive programming, organized by a professional staff that upholds a principled commitment to openness and inclusivity, fosters social cohesion among clients who might otherwise keep to themselves. Friendships develop quickly in the library in part because the place sponsors so many shared activities for children and, by extension, for caretakers too. Denise and her daughter did lap-sit classes for early literacy, bilingual song and story hours, magic shows, and classes for music and art. "In those first years there's a lot of unstructured time that you're just looking to fill," Denise tells me. "You can pay to take classes in some places, but it's expensive, and sometimes you just can't get there, the schedule that day doesn't work out. The library is great because you can pop over and there's always something happening. You just check out the calendar and make it part of your week, or just show up and jump in."
The core mission of libraries is to help people elevate themselves and improve their situation.
Librarians, Denise discovered, play an important role helping parents and children feel comfortable in the library. Sometimes, she says, they provide even greater service. "At one point, you know, our cat was not doing very well. I was thinking, 'Oh my God, my daughter is so attached to this cat. What happens if it dies?' Our librarian had recommended a lot of children's books to me, so I asked her for a book that would help my kid understand death. And you know what? She actually had a few books about pets who die. She knew what I needed! She knew!" In the end Denise's cat recovered. "She really does have nine lives," she says, laughing. "But I learned about the kind of resource I have in the library. And I felt lucky to have that help."

The help at the library made a difference in the way Denise felt about herself as a mother, and eventually she gained enough confidence to return to work. That meant hiring a nanny, and entrusting her daughter to a stranger wasn't easy. "That's such a big emotional hurdle," she says, "but there was this one nanny I saw at the library a lot, and I loved the way she was caring for this little girl. She was really involved and really sweet and really loving. I knew that's what I needed for my daughter too. I told the nanny I was going back to work and she referred me to the woman who became, like, not only my nanny, but my favorite person in the world." Denise now calls the library "a lifesaver," and though that may be an exaggeration, there's no question that the institution proved valuable in ways she'd never imagined.

*

Why have so many public officials and civic leaders failed to recognize the value of libraries and their role in our social infrastructure? Perhaps it's because the founding principle behind the library-that all people deserve free, open access to our shared culture and heritage, which they can use to any end they see fit-is out of sync with the market logic that dominates our time. (If, today, the library didn't already exist, it's hard to imagine our society's leaders inventing it.) But perhaps it's because so few influential people understand the role that libraries already play in modern communities, or the many roles they could play if they had more support. In New York, as in cities across the United States and around the world, neighborhood libraries and librarians do all kinds of unexpected things for surprisingly large numbers of people. Their core mission is to help people elevate themselves and improve their situation. Libraries do this, principally, by providing free access to the widest possible variety of cultural materials to people of all ages, from all ethnicities and groups.

For older people, especially widows, widowers, and those who live alone, libraries are places for culture and companionship, through book clubs, movie nights, sewing circles, and classes in art, music, current events, and computing. When Library Lanes scales up to the city level, no old person in the five boroughs need bowl alone again. The elderly can also participate in some of these activities in senior centers, but there they can only do them with other old people, and often that makes them feel stigmatized, as if old is all they are. For many seniors, the library is the main place they interact with people from other generations. It's a place where they can volunteer and feel useful. It's where they can be part of a diverse and robust community, not a homogeneous one where everyone fears decline.

Libraries provide different benefits to young people. They expose infants and toddlers to books and stories that would otherwise be inaccessible. They help youths inch toward independence, giving them library cards and letting them choose how to use them. Libraries offer refuge and safe space to teenagers who'd rather study or socialize than hang out in the streets. Librarians help students with homework and offer after-school programs in art, science, music, language, and math. They recommend books, authors, even entire genres to young people who are searching for something different but can't yet name it. Libraries help children and teenagers feel responsible, to themselves and to their neighbors, by teaching them what it means to borrow and take care of something public, and to return it so others can have it too.

By doing all this, libraries also help families and caretakers.

They provide a social space and shared activities for new parents, grandparents, and nannies who feel lonely, disconnected, or overwhelmed when watching an infant or a toddler by themselves. They help build friendships and support networks among neighbors who'd never met before taking a library class. They teach parenting skills to people who want or need them. They watch children, sometimes very young ones, whose parents work late or on weekends and who can't afford childcare. They give families confidence that their kids are in good hands.

--------------

Excerpted with permission from Palaces for the People by Eric Klinenberg. Published by Crown, an imprint of the Random House Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC. Copyright © 2019 by Eric Klinenberg. Portions of this excerpt have previously appeared in The New York Times.

# data[].attributes.attachment_link.title
Libraries Are Even More Important to Contemporary Community Than We Thought

# data[].attributes.attachment_link.description
Libraries are not the kinds of institutions that social scientists, policy makers, and community leaders usually bring up when they discuss social capital and how to build it. Since Tocqueville, most leading thinkers about social and civic life have extolled the value of voluntary associations like bowling leagues and gardening clubs without looking closely at the physical and material conditions that make people more or less likely to associate.

# data[].attributes.headline
Що буде з книгами? Сім сучасних трендів

# data[].attributes.subject
Що буде з книгами? Сім сучасних трендів

# data[].attributes.body
Антон Мартинов

Видавець, екс-співвласник «Нашого формату», радник міністра культури, молоді та спорту

# data[].attributes.headline
Василь Кметь: «Бібліотека — це стратегічна зброя, яка нічим не гірша за військову»

# data[].attributes.subject
Василь Кметь: «Бібліотека — це стратегічна зброя, яка нічим не гірша за військову»

# data[].attributes.body
Ми поспілкувалися з Василем Кметем, директором Наукової бібліотеки Львівського національного університету імені Івана Франка, про те, якою повинна бути сучасна бібліотека, як це — працювати серед тисяч стародруків та чому паперова книжка ніколи не зникне.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Коли ми говоримо про бібліотеку, то в нашій уяві часто вимальовується доволі стандартна картина: великі приміщення, довжелезні стелажі книжок, що вкриті пилом, багато світла і мало читачів. Для багатьох із нас бібліотеки асоціюються із чимось архаїчним і є продуктами минулого, які дбають про минуле. Але у всьому світі книгозбірні отримують нове дихання й перероджуються у "треті місця": надсучасні приміщення із модерним дизайном й різноманітними варіантами для проведення вільного часу - від читання книжок до створення 3D-моделей у місцевих мейкерспейсах чи інтерактивних лекцій у коворкінгах. Бібліотеки стають особливими просторами для людей, які навчаються впродовж всього життя. Ми поспілкувалися з Василем Кметем, директором Наукової бібліотеки Львівського національного університету імені Івана Франка, про те, якою повинна бути сучасна бібліотека, як це - працювати серед тисяч стародруків та чому паперова книжка ніколи не зникне. Як ви стали тим, ким є зараз?
Мені здається, що я завжди таким був. Скільки себе пам'ятаю, завжди носився з книжками, любив музику, філософію, історію і дуже багато читати. Коли навчався у школі, то довго вагався, ким бути. Настільки любив музику, що у якийсь період думав, що буду скрипалем. Навіть додатково впродовж року навчався у музичній школі після закінчення. Це, щоправда, було уже після того, як я передумав бути біологом, фізиком, хіміком чи географом. Та у мені переміг історик. (Усміхається)

Навчався на історичному факультеті Львівського національного університету імені Івана Франка, пізніше - в Університеті Марії Кюрі-Склодовської на гуманітарному. У Польщі мав змогу поглибити свої знання з латини, краще ознайомитися з класиками світової літератури, історіографії. Згодом продовжив навчання на заочному відділенні Львівської духовної академії Української православної Церкви Київського патріархату.

Скільки себе пам'ятаю, завжди носився з книжками, любив музику, філософію, історію і дуже багато читати

У Любліні вчився на спеціалізації архівознавство. І коли повернувся в Україну, то відразу отримав пропозицію працювати у Центральному державному історичному архіві України у Львові. Тоді посаду у відділі давніх актів запропонував нині покійний професор Орест Мацюк, єдиний в Україні філігранолог. Так я став архівістом.

Робота в архіві була досить цікавим випробовуванням мого покликання. Я мав змогу побачити різні типи документів і доторкнутися до історії в реаліях. Це особливе відчуття, коли ти працюєш у сховищі, у монастирських мурах на Соборній, і намагаєшся пізнати важелі часу. В архіві було зовсім інше відчуття історії, мені здавалося, що її там краще можна зрозуміти і навчитися по-іншому дивитися на сучасність.

Пізніше працював на кафедрі давньої історії України та спеціальних історичних дисциплін (тепер - давньої історії України та архівознавства) Львівського університету, де пройшов щаблі від асистента до доцента і захистив кандидатську дисертацію. Але у 2007 році отримав пропозицію від ректора про призначення на посаду директора бібліотеки Львівського університету. Спочатку я не погоджувався, бо мав острах - це робота не просто з архівами чи книгами, а й відповідальність за своїх працівників, господарську роботу тощо.

Бібліотека - це не просто будинок чи відділення, а насамперед люди, соціум, простір

Та коли прийшов працювати в одну з найстаріших бібліотек країни, то почав розуміти, що бібліотека - це не просто будинок чи відділення, а насамперед люди, соціум, простір. Тоді з колективом ми почали обговорювати стратегічні цілі, виокремлювати пріоритети, перспективи, зрештою - шукати зовнішніх партнерів, створювати разом. Так виник наш електронний проект - "Acta Diurna", так реалізуємо наші науково-реставраційні, дослідницькі, видавничі проекти.
Хто найбільше вплинув на ваш вибір?
Батьки, родина, Церква. У мене було "радянське" дитинство. Це був такий час, коли сприйняття певних категорій життя визначалося двома факторами: вихованням суспільним та вихованням родинним.

Те, що я казав, ніби народився з книжкою, так само можу сказати, що виріс у церковному вівтарі. Мій батько - син січового стрільця, православний церковно- і священнослужитель, усе життя прослужив дяком, згодом дияконом-псаломником. У 1948 році отримав благословення співати у своїй першій парафії та все своє життя присвятив служінню Церкві.

У церковній традиції виростали і ми з сестрою. Пригадую, що найбільше я боявся маленьким того, щоби батьки у неділю мене не "пожаліли" і не залишили удома.

Тато служив у церкві, але у Львові тривалий час "неофіційно", бо не можна було, і через це ми не могли отримати квартири. Офіційно ж батько був звичайним працівником у державній установі - госпіталі інвалідів Великої Вітчизняної війни. Але навіть коли там не працював, то влаштовувався на інші схожі роботи, аби я міг узяти довідку в школу.

Моя вже покійна мати була людиною дуже цікавою, духовною і цілеспрямованою. Вона народилася в селі Жогатин Перемишльського повіту. Дід бачив її лише немовлятком, оскільки був активним організатором Національної самооборони і загинув у бою на початку 1946 року. А сам рекомендував бабусі переселятися в Україну, рятуватися ще до акції "Вісла". Про обох дідів - січового стрільця та діяча Самооборони - я пишу есе і планую видати окремим виданням.

Коли родину переселили сюди, вона розпорошилася по всій Україні - Тернопільщина, Дрогобиччина, Дніпропетровщина. Це був дуже важкий період. Через загрозу переслідувань з боку НКВС моя бабуся записала маму на сестру. І моя мама зростала на Дніпропетровщині. Мамі було чотири роки, і бабуся думала, що мама цього не пам'ятає, але це було не так. Вона пам'ятала і відчувала сильну образу, що її залишили на тітку. Пізніше, коли була така можливість, бабуся забрала маму до себе на Дрогобиччину. І мама вже з шістнадцяти років працювала, приписавши у паспорт два роки.

В родині завжди шанували працю і навчання. Постійно присутніми в нашій родині були відчуття історії, пошана до досвіду, пам'ять про тих, кого вже з нами не було. Про щось говорили більше, про щось менше,чогось уникали, але постійний зв'язок із минулим я відчував завжди. Можливо, саме через це я так комфортно почуваюся серед книжок, у бібліотеці.
Скільки часу ви проводите у бібліотеці?
Я майже завжди тут. Цьому, звісно, сприяє і той факт, що моя дружина працює у бібліотеці. (Усміхається)
Як це: бути серед такої кількості стародруків?
Дуже відповідально. Коли ти вперше потрапляєш у таке середовище, то відчуваєш романтичне захоплення, захват. Але з часом усвідомлюєш, наскільки це велика відповідальність: не просто зберегти, а ще й переосмислювати, актуалізувати таку кількість інформації.

Бібліотеки формувалися у різних традиціях і контекстах - як церковні, монастирські, так і університетські. У середньовіччі бібліотека була просто місцем, нехай і сакралізованим, де можна було зберігати книги. Тепер бібліотека змінює свій статус.

Бібліотека - елемент і частина публічного простору, місце діалогу. Це надзвичайно важливий простір, де, за термінологією Аляйди Ассман, поняття пам'яті як накопичення "ars" трансформується в поняття пам'яті як "vis", пам'яті-спогаду, який і формує наші уявлення про минуле, сучасність і майбутнє. Філософія накопичення має свій сенс в умовах інформаційного суспільства. Але просто зберігати інформацію сенсу немає. Мусить бути активне її опрацювання.

Я розумію, що наша бібліотечна команда має зацікавити суспільство. Тому проводимо багато акцій, створюємо усі умови.
Як саме і чим мотивуєте читачів?
Постійно чую фразу, що кожне покоління все менше читає. Для мене ця теза - стимул і свого роду провокація. Як перевірити, чи направду українці не хочуть читати? Чи навпаки - що ситуація така, що бібліотеки не завжди можуть запропонувати те, що читачам цікаво і потрібно? А це означає, що необхідно багато працювати і всіляко заохочувати як дійсних, так і потенційних читачів. Створювати електронні ресурси за принципом "якщо ви не йдете до нас, то я прийду до вас зі своїми ресурсами".

Коли ми аналізували зменшення кількості паперових користувачів нашої бібліотеки, то зрозуміли, що цей процес незмінний. Ми цього факту не заперечуємо. Тут нема чого соромитися. Така ситуація характерна практично для всіх бібліотек, причому таку тенденцію спостерігають ще з 1990-х, але не всі хочуть про це говорити публічно.

Допоки інтернет ще не був настільки поширеним, а підручник для студента залишався єдиним джерелом інформації, відбувалося штучне утримування користувача у бібліотеці. Часто читачі, зокрема молодь, ішли у бібліотеку не за покликом душі, а "тому, що так треба". Зараз ситуація змінилася. Відвідувач дуже прагматичний і шукає конкретну дату, конкретний факт. Ще Хорхе Луїс Борхес порівнював читача з інквізитором, слідчим: якщо він знайшов те, що йому треба, то він прийде ще раз. Але якщо не знайшов, то, найімовірніше, більше не прийде. Тому ми мусимо іти в ногу з часом.

Коли ми почали створювати свої електронні ресурси та аналізувати кількість електронних та паперових користувачів, то побачили, що традиційно кількість тих читачів, які мають пластиковий квиток, досить обмежена - понад 30 тисяч. Але якщо брати зовнішні ресурси, то кількість користувачів сягає 300 тисяч, і це люди з понад 50 країн світу. Ми навіть малюємо карту і позначаємо іншим кольором, якщо у нас з'явився читач з іншої країни, який через електронні ресурси користується нашими фондами.

Також співпрацюємо із "Архівними інформаційними системами". Зокрема з компанією, яка забезпечує формування таких ресурсів, українсько-канадською фірмою "Інтелекс", яка працює над програмним продуктом, з іноземними науковими установами, видавництвами та навчальними закладами, які дають змогу вивчати досвід інших країн. Їздимо на стажування в Академічну бібліотеку Латвії, де є чудовий досвід опрацювання ресурсів, який ми можемо вивчати, до Польщі, Словаччини, Австрії. Я мав нагоду стажуватися у Вищій школі бібліотечно-інформаційних наук у французькому Ліоні. Є потреба, тому ми думаємо, як її задовольнити.

Другий момент - попит. Ми мусимо переконати читача прийти до нас, бо існуємо для нього. Тому почали обережно експериментувати. Працюємо із профільними групами студентів різних вишів, а також зі школярами. Тепер я вважаю, що це один із найкращих профорієнтаційних проектів.

Ми мусимо переконати читача прийти до нас, бо існуємо для нього. Тому почали обережно експериментувати

Кожного року, коли приходять першокурсники у читальний зал, то часто порівнюють його інтер'єр з сюжетом книжок і фільмів про Гаррі Поттера. Спочатку мені таке порівняння не дуже подобалося, бо намагаємося ж донести до студентів віхи реальної і не менш цікавої історії, натомість для них це спочатку основна асоціація.

Але в якийсь момент ми вирішили це використати. Спільно з Дитячим форумом ми працюємо у проекті "Книгоманія". Перетворюємо нашу бібліотеку на школу книгомагії - Буквордс. До нас приїздять діти зі всієї України, і ми проводимо конкурс-випробування на визначення найкращих читачів року.

У Буквордсі все відбувається за магічними законами: ми маємо чарівні палички, у нас літають чарівні сови, з'являються містичні равлики, а я сам стаю магом. (Усміхається)

Все по-справжньому. Діти мають виконати завдання і пройти усі конкурси. Наприкінці отримують наш приз - читацький сертифікат бібліотеки, де вони вже мають можливість працювати як повноправні читачі. І, звичайно, дуже приємно, коли приходять ці читачі з сертифікатами уже як студенти і ми їх обмінюємо на читацький квиток. Це один із напрямків промоції.

Запрошуємо школи і навчально-методичні центри для проведення різноманітних занять і тренінгів. Деяким школам допомагаємо проводити спеціалізовані уроки. Діти мають змогу на власні очі побачити оригінальні документи, наприклад "Русалку Дністрову" чи "Кобзар" 1840 року.

Ми говоримо про Шевченка як про живу динамічну людину, модного денді, який жив у Петербурзі і, чудово розуміючи усі проблеми не лише селянського середовища, а й імперської еліти, викликав її страх і несприйняття. І, знаєте, такий підхід дає хороший результат - майже всі львівські школи були у нас до 200-річчя Тараса Шевченка. Коли у Львові проводили турнір з географії, то ми запропонували школярам подивитися на карту Птолемея.

Систематично організовуємо виставки історичних лектур, наприклад, що читали математики, географи чи юристи у XVII або XVIII столітті.

У 2016 році спільно із Форумом видавців створили проект історичного майданчика на базі нашої бібліотеки. Окрім презентацій, проводили круглі столи, дискусії за участю істориків, філософів, перекладачів, журналістів, блогерів, реконструкторів. Обговорюючи проблеми сучасного книговидання та репертуару історичних публікацій, ми також в експозиціях популяризуємо і давні пам'ятки. Так, коли ми говорили про Першу світову війну, учасники могли побачити щоденник Дмитра Вітовського, який зберігаємо у наших фондах, коли говорили про іслам, то можна було побачити середньовічні рукописні тлумачення Корану тощо.

Так само уже вісім років існує наш спільний проект із Українською бібліотечною асоціацією - Львівський Бібліофорум. Приїздять десятки представників різних бібліотечних середовищ та обмінюються досвідом. Цей захід дає змогу професійно зростати. З'являється багато молодих людей, цікавих ідей, нових нестандартних підходів.

Деякі партнерства виникають абсолютно стихійно. Ми маємо одну із найбільших колекцій давньої періодики у Східній Європі, у нас навіть зберігаються рукописні газети, що виходили ще до того, як виникли друковані. Спільно з міською радою робили проект "Львів сто років тому", і на сайті міста щодня з'являлася газета, яка була видана рівно сто років тому. Зараз ми проект призупинили, бо хочемо зробити нову версію, аби вибірка преси здійснювалася автоматично.

Держава має зрозуміти, що бібліотека - це надпотужний інформаційний ресурс і стратегічна зброя, яка нічим не гірша за військову

Співпрацюємо із міжнародними представництвами в Україні. У нас є багаті колекції франкомовних видань, тому співпрацюємо із Alliance française de Lviv, так само із Австрійським центром та Центром італійської культури, який функціонує при університеті.
Що, на вашу думку, потрібно найперше змінити у бібліотечній політиці?
Насамперед держава має змінити своє ставлення до інформаційно-бібліотечної політики. Коли я беру документи, які ухвалюють на рівні міністерств, і читаю про них на традиційних (тобто паперових) і нетрадиційних (електронних) носіях, то мені стає трохи смішно.

Бо у нашу бібліотеку більшість читачів приходить зі смартфонами, і саме вони для них є традиційними носіями інформації. Тому, очевидно, вважати папір чи пергамент традиційним, а все інше ставити у графу зі сфери майбутнього - некоректно. Мусить змінитися філософія. Держава має зрозуміти, що бібліотека - це надпотужний інформаційний ресурс і стратегічна зброя, яка нічим не гірша за військову.

Бібліотеки мають еволюціонувати і бути засобом реалізації національної політики у сфері науки і техніки, захисту і промоції національних інтересів та пріоритетів.
Ви погоджуєтеся із думкою, що через півстоліття бібліотеки у класичному розумінні можуть взагалі перестати існувати?
Я згідний із тим, що більшість тих бібліотек, які є зараз, справді зникнуть зі свідомості суспільства. Треба розуміти, що є поняття бібліотеки як певного історичного явища. Бібліотека має відповідати своєму часу і потребам користувача. Александрійська бібліотека мала один вигляд, бібліотека Ярослава Мудрого мала інший вигляд, бібліотека Львівського університету в XVII столітті виглядала ще інакше, а нинішнє суспільство вимагає ще чогось іншого.

Є різні моделі книгозбірень. Бібліотеки мають ставати потужними сучасними ресурсними центрами, а бібліотекар має змінити психологію - із хранителя на менеджера інформаційних потоків. Розумієте, в чому різниця? Книги, які зберігаються у нас, - унікальні, і ми маємо розповідати про них майбутнім користувачам. І у цьому нам держава мала б допомагати. Насамперед, визначивши нашу роль та створивши державні гранти для вирішення ключових, пріоритетних завдань. Звісно, є міжнародні грантові проекти і потрібно працювати назовні. Але мусить бути ресурс, у який вкладає кошт держава і який репрезентує її у світі.

Зараз ми підписуємо угоду із Польською академією вмінь - і найближчим часом в "Європеані" (європейська цифрова бібліотека, мета якої - забезпечити доступ до оцифрованих документів, які розкривають різні аспекти європейської культури) з'явиться і наша бібліотека. І це робимо ми самі.

Зміна ролі та статусу бібліотек у світі й Україні, попри окреслення певних тенденцій, все ж є достатньо коригованим процесом, який залежить і від суспільства загалом, і від конкретних осередків та ініціатив.

Бібліотеки мають ставати потужними сучасними ресурсними центрами, а бібліотекар має змінити психологію - із хранителя на менеджера інформаційних потоків

Коли я тут почав працювати, то бібліотека не мала свого реставраційного відділу. Була палітурна майстерня, яка забезпечувала ремонт поточних пошкоджень книжок. Штатні розписи бібліотек ВНЗ не передбачають реставраційних відділів! Однак у 2008 році я почав писати листи з апеляціями, що це потрібно. Тоді якраз нашу книгозбірню внесли до Державного реєстру наукових об'єктів, що становлять національне надбання.

Лише у 2010 році ми отримали лист, у якому не було прямої заборони створювати реставраційний відділ, і ми, у рамках штатного розпису, створили його. Хоча на найвищому рівні мені казали, мовляв, навіщо вам узагалі потрібний цей відділ, ви ж якось раніше без нього обходилися? Але ми шукали різні можливості, способи - і успішно реалізували задум.

Лише цього року бібліотека вперше отримала у належному обсязі фінансування від Міністерства освіти і науки на забезпечення потреб фонду національного надбання. Бо раніше завдяки статусу національного надбання ми отримували абсолютно символічні суми, які становили трохи більш як вісім тисяч гривень на рік. За ці кошти ми могли забезпечити зовсім мінімальні потреби.

Також сподіваємося на підтримку держави у закупівлі національних ліцензій на електронні бази даних, зокрема періодичних видань. Якщо сьогодні університети вимушені залежно від своїх бюджетних надходжень вирішувати доступ до тих чи інших ресурсів, то у такому разі цілком нормальним буде рішення оптимізувати цей процес. Логічно і доцільно, щоби бібліотеки стали осередками промоції і доступу до тих баз даних, яких потребує наука і освіта.

Окрім цього, бібліотечна освіта має бути мобільнішою і швидше реагувати на запити ринку. Бібліотечні фахівці мають розуміти, що і збереження фонду, і обслуговування користувачів має бути іншим. Не всі питання ми можемо вирішити відразу, але повинні це робити поступово. І наскільки успішно ми реалізуємо сучасні запити, настільки актуальним чи неактуальним буде скепсис стосовно бібліотек.
Якою ви бачите бібліотеку університету через кільканадцять років? Яка модель є найближчою для вас?
Бібліотека має бути простором творення, лабораторією. У нас є навіть проекти, як ми бачимо розвиток нашої бібліотеки. Це щось на кшталт сучасного коворкінгу. Але, на жаль, поки що не можемо взятись за реалізацію нашої спільної ідеї із колегами-архітекторами через те, що це дуже дорогий проект. Тому шукаємо можливості.

Бібліотека має бути простором творення, лабораторією. Це щось на кшталт сучасного коворкінгу

Так, будинок на Драгоманова, 5, ми намагаємося відреставрувати і перетворити на бібліотечно-музейний репрезентативний комплекс. Аби показати, який вигляд бібліотека мала століття тому. Адже у 1902 році це була одна із найкращих бібліотек Австро-Угорщини.

Інший корпус ми хотіли б трансформувати у сучасну будівлю зі скляним перекриттям ззовні, вільним доступом до видань та зручними диванчиками, де можна було б почитати за кавою. Думаю, більше студентів заглядало б до нас без жодного примусу, а через те, що тут можна буде корисно і приємно провести час.
А як щодо паперових книжок?
Паперова книжка ніколи не втратить свого значення. Вона може змінювати свою роль, але не зникне. Коли я дивлюся на свою паперову домашню бібліотеку, то часом думаю, що вдруге, а окремих книжок, ймовірно, й уперше, більше ніколи не прочитаю. І коли аналізую, то розумію, що без багатьох книжок міг би обійтися, але зберігаю з ними постійний емоційний зв'язок - котрась придбана за певних обставин чи подарована близькою людиною, у якійсь пам'ятний автограф чи маргіналії тощо, тому вони для мене цінні і позбуватися їх не хочу.

Більшість видань, зокрема фахових, я загалом погодився б мати в електронній версії, але маю й перелік улюблених видань, які завжди прагнутиму гортати саме в історично-традиційній паперовій версії. Дотик, запах паперу, кольористика ілюстрації - це невід'ємні естетичні аспекти задоволення від читання.

Інший корпус ми хотіли б трансформувати у сучасну будівлю зі скляним перекриттям ззовні, вільним доступом до видань та зручними диванчиками, де можна було б почитати за кавою

Зростання кількості інформації буде призводити до збільшення електронного сегменту в культурі читання, але паперова книжка не зникне - кожен читач чи середовище таки матимуть свою улюблену сотню чи тисячу паперових книжок.
Назвіть кілька тих книжок, які дорогі вам і які перечитуєте.
Таких книжок доволі багато. Назву лише кілька. Мені імпонують погляди сучасного грецького філософа Христоса Яннараса. Його роботи мають цивілізаційне значення, у них автор глибоко осмислює сучасність через призму богословсько-філософського досвіду минулих століть.

Я часто перечитую твори богословів III-IV ст., зокрема Кесарійського архієпископа Василія Великого - особливо його "Бесіди на Шестоднев". Не відмовлюся від есеїв Мішеля Монтеня, монографій Маршалла Маклуена, публікацій Ярослава Дашкевича. Серед сучасних авторів завжди із захопленням читаю твори і переклади Андрія Содомори.
Одна порада для наших читачів.
Треба шанувати свій час і жити сьогодні, а не вчора.

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Кметь: "Бібліотека - це стратегічна зброя, яка нічим не гірша за військову" - The Ukrainians

# data[].attributes.attachment_link.description
Коли ми говоримо про бібліотеку, то в нашій уяві часто вимальовується доволі стандартна картина: великі приміщення, довжелезні стелажі книжок, що вкриті пилом, багато світла і мало читачів. Для багатьох із нас бібліотеки асоціюються із чимось архаїчним і є продуктами минулого, які дбають про минуле.

# data[].attributes.headline
Це не 451° за Фаренгейтом, але є про що замислитися 

# data[].attributes.subject
Це не 451° за Фаренгейтом, але є про що замислитися 

# data[].attributes.body
Дані першого в Україні моніторингового дослідження читацької компетентності випускників початкової школи, проведеного Українським центром оцінювання якості освіти.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
На виході з початкової школи формується чималий контингент учнів, які не люблять читати, а найкраще читацькі навички розвинені у тих, хто читає без примусу.
Такі дані першого в Україні моніторингового дослідження читацької компетентності випускників початкової школи, проведеного Українським центром оцінювання якості освіти.

Дуже поширена думка, щодіти менше читають, бо книжки не можуть конкурувати з інтернетом, що в школярів розвивається кліпове мислення, вони починають говорити короткими реченнями, наче дошкільнята, не можуть зосереджуватися на тексті без спецефектів, які дає Інтернет. Але насправді ніхто достеменно не знає, яка ситуація з читанням у нас склалася, який рівень любові до читання, що й чому читають і діти, і вчителі, і батьки. Перше в Україні моніторингове дослідження дозволить хоча б трохи підняти завісу над цими питаннями.

Отже, про моніторинг. Навесні 2018-го року Український центр оцінювання якості освіти (УЦОЯО) спільно з партнерами провели перше моніторингове дослідження якості початкової освіти "Стан сформованості читацької та математичної компетентностей випускників початкової школи закладів загальної середньої освіти" (далі -моніторингове дослідження). Про результати моніторингу щодо математики DT.UA вже розповідало (див. "Чому царівна тужить", № 4 від 2 лютого 2019). Настав час поговорити про ситуацію з читанням, або, як називається тепер цей предмет у школі, - "Літературним читанням".

Коли бути точним, то моніторинг вимірював не просто читання, а "читацьку компетентність". Тобто вміння розуміти, інтерпретувати, осмислювати тексти, а також робити умовиводи і шукати нову інформацію. Все це перевіряли з допомогою тестів, сконструйованих із чотирьох видів завдань: завдання на знаходження інформації (їх було 30%), формулювання простих висновків - 25% , інтерпретування та узагальнення (інтегрування) інформації - 29, аналізування та оцінювання форми і змісту тексту - 16%. Отже, кістяк тестів складався з чотирьох видів завдань у співвідношенні 30:25:29:16. Із цього бачимо, що моніторинг читацької компетентності акцентував саме на вмінні шукати й інтерпретувати інформацію.

І це не випадковість, - такий акцент знаходимо і в Державному стандарті освіти, прийнятому для Нової української школи: "здобувач освіти сприймає, аналізує, інтерпретує, критично оцінює інформацію в текстах різних видів, медіа текстах". А це означає, що вже в початковій школі діти мають не лише читати художні твори та ловити задоволення від епітетів і метафор, а й здобувати інформацію, наприклад із рекламних проспектів.

Цікаво, що в міжнародному дослідженні PIRLS читацьку компетентність оцінюють трохи з іншими акцентами. Такі ж, як у нас, блоки тестових завдань співвідносяться як 20:30:30:20. Це означає, що в їхніх тестах більше завдань на формулювання висновків, інтерпретування та узагальнення інформації.

Отже, загальні результати вітчизняного моніторингу такі: впоралися із завданнями тестів (хто краще, хто гірше) 86% четвертокласників. Це означає, що їхні знання і вміння в цілому відповідають вимогам Державного стандарту освіти. Не виконали вимог стандарту 14% школярів. Це означає, що, закінчивши навчання в початковій школі, вони не вміють навіть на мінімальному рівні шукати інформацію, аналізувати її, робити висновки й осмислювати тексти.

Загалом, звіт моніторингового дослідження становить кілька сотень сторінок, і це важлива інформація для роздумів експертів, чиновників, вчителів. Але є кілька моментів, які зацікавлять і широкий загал.
Ще в початкових класах формується велика група школярів, які не люблять читати, а коли й читають, то під примусом.
У анкеті, яку заповнювали учні під час моніторингу, були запитання, які дозволили з'ясувати, чи читають діти з власного бажання для того, щоб отримати задоволення або знайти корисну інформацію. Цікаво було б також дослідити, що саме вони читають, але це не входить до програми моніторингу.

З'ясувалося, що майже ніколи не роблять цього з власного бажання близько 11% учасників тестування, ще 21% читає з власної ініціативи лише кілька разів на місяць. Тобто майже третина учасників тестування не читає ніколи або рідко.

Майже кожен п'ятий четвертокласник (19%) не згоден з тим (повністю або частково), що читати важливо, аби досягти успіху в житті.

Проблема спадання інтересу до читання , звісно, не зникає після початкової школи. В аналітичному звіті за результатами ЗНО-2018 з української мови і літератури, підготовленому УЦОЯО, є промовистий висновок: "Тексти сучасних авторів ("Сучасний літературний процес") для більшості випускників є невідомими через незацікавленість молоді літературою взагалі".

До речі, цікаво, а що чекає випускників початкової школи у старших класах, з чого вони почнуть вивчати літературу? Я розгорнула підручник із зарубіжної літератури для 5 класу, погортала перші сторінки, зачепилася за напутні слова: "Чи замислювалися ви колись, для чого ми читаємо книжки? Звичайно, для того, щоб про щось дізнатися, долучитися до того, чого ми ніколи не бачили й не чули. Отже, забезпечувати процес людського пізнання, надання інформації - це основна функція книжок. За своїм призначенням і формою вони є різними. Серед усього їхнього розмаїття важливе місце посідають художні книжки, які створені письменниками і стали явищами мистецтва".

Як на мене, це сумно. Маю сумніви, що після такого "натхненного" спічу десятилітні діти надихнуться читати, що загоряться їхні очі, що відгукнеться серце. Добре, що підручників багато і є можливість вибирати, але цей - популярний, він упорядкований за оновленою програмою.
Не нудно на уроках читання половині учнів, завжди нудно - 9% , решта - вагаються. І майже третина учнів не вважає "Літературне читання" важливим шкільним предметом.
Очевидно, це привід замислитися над якістю викладання читання. А ось анкети вчителів, чиї учні брали участь у моніторинговому дослідженні, малюють прямо ідеальну картину викладання предмета "Літературне читання" у школі. На уроках, мовляв, застосовуються всі відомі методи, прийоми, форми роботи. Причому результати учнів, показані під час моніторингу, не різняться залежно від того, які методи використовує вчитель. Отже, це не працює. До речі, така сама картина спостерігалася й на моніторингу з математики.

Зрозуміло, що вчителі початкових класів - майстри на всі руки, їх не готують, як філологів, до викладання літератури. Але методики й елементи теорії літератури вони вивчають.

Я пригадала історію, що трапилася в одній столичній гуманітарній гімназії. Молода старанна вчителька (педуніверситет із червоним дипломом) задала третьокласникам прочитати вдома кілька ліричних віршів. Розкішні метафори, шикарні пейзажі, - поезію автори підручника підібрали прямо казкову. Учні мали все це прочитати, намалювати малюнок і отримати оцінку. Причому поезія читалася гамузом, підряд, хоч і розпланована була на кілька уроків. "Так а що з цими віршами робити в класі? - пояснила вчителька. - Тут же немає героїв, моралі, якихось подій, за якими можна скласти план чи переказати. Про що говорити? Хай тренуються красиво і правильно читати".

Знайома, яка організовує тренінги для вчителів початкових класів, розповідала мені: "Я об'їздила багато областей і здивована: літературних творів, які я називаю, вчителі не знають. Мені боляче чути, що вони не читають".

Підготовка вчителів - це проблема не лише початкової школи. Ось свіжа історія про урок у старшій школі, за "Пурпуровими вітрилами" Гріна. "Скільки метрів тканини пішло на пурпурові вітрила?". Клас бився над цим питанням та іншими дрібними деталями добрий шмат уроку ("ось я й перевірю, чи читаєте ви тексти!"). Так і не встигли обговорити ні образів, ні філософії, ні відчуттів. Зате учні, котрі принесли малюнки, отримали 12 балів. А наступного уроку пішли далі за програмою.

"Школа в нас (і завдяки тестам теж) націлена на вироблення сукупності різних предметно-галузевих обізнаностей (хоча говорить про компетентності, не завжди до кінця розуміючи, а в чому, власне, суть останніх, коли йдеться про мовлення насамперед), - вважає вчитель Михайло Девдера. - Тому поза увагою залишається той аспект читання, в якому людина народжується як шанувальник мистецтва слова. Не "знавець", не "критик", а простий смертний читач, здатний завдяки книжці час від часу відходити від "істини речей" і опинятися в "істині життя" (терміни відомого психолога О.Леонтьєва). Тобто елементарно занурюватися в художній текст і повноцінно проживати разом із його героями..."
Половині четвертокласників не подобається те, що вони читають у школі.
"Книжки, які я читаю вдома, цікавіші, ніж ті, які ми читаємо на уроках літературного читання", - з цим повністю або частково погодився 51% четвертокласників.

Результати моніторингового дослідження свідчать, що матеріал підручників потрібно переглянути й осучаснити. У звіті дослідження зазначені такі больові точки шкільних книжок.

По-перше, потрібно переглянути перелік тем. Майже повністю випадають зі шкільного курсу читання такі важливі і цікаві для сучасної дитини теми, як спорт, медицина, технології, транспорт, засоби масової інформації, Інтернет, економіка.

По-друге, варто переглянути перелік жанрів. "Чимало жанрів, особливо нових, породжених, зокрема, розвитком інтернет-середовища, з якими учні стикаються в реальному житті, не мають актуалізації в межах курсу літературного читання", - наголошується у звіті моніторингового дослідження.

По-третє, в підручниках майже немає текстів так званого перерваного формату, тобто розбавлених "сторонніми компонентами": схемами, графіками, діаграмами, картами, покажчиками, символами-сигналами тощо. "Фактично сучасною школою поки що ігнорується той факт, що нинішній випускник початкової школи залишається сам на сам із необхідністю в реальному житті, зокрема й у подальшій навчальній діяльності, мати справу з багатьма текстами, із якими його цілеспрямовано не вчили працювати", - зазначено у звіті моніторингового дослідження.
Найважчими для школярів виявилися завдання на пошук інформації та її інтерпретацію.
У тестах, використовуваних під час моніторингу, були завдання трьох рівнів - базового (легкого), середнього і високого (складного). З легкими завданнями, де потрібно було знайти явно репрезентовану інформацію, впоралися дві третини школярів. Зі складними, де потрібно було знайти інформацію, що не є очевидною, - третина. Особливо складно було, коли розшукувана інформація розпорошувалась по різних абзацах тексту (з таким завданням не впоралися 40% школярів), легше - коли в сусідніх реченнях.

Це свідчить про те, що випускники початкової школи недосить добре вміють працювати з цілісним текстом, побіжно переглядати його в пошуках інформації. "Це може стати причиною складнощів у подальшому навчанні у старших класах, де потрібно буде сканувати текст, легко орієнтуватися в ньому шляхом застосування, наприклад, методу закладок (позначення важливих позицій текстів, підкреслення ключових слів тощо)", - зазначено у звіті дослідження. І справді, вчителі старшої школи (і не лише літератори, а й біологи, історики , географи etc.) зіштовхуються з тим, що учні не розуміють половини написаного в параграфах підручників. Хоча на це впливає ще один чинник - погана якість текстів у деяких книжках.

Найлегше четвертокласникам було шукати конкретну інформацію (наприклад, факти про місце й час події, чітко вказані характеристики об'єкта чи персонажа, кількість предметів тощо), - з такими завданнями впоралися 70%. Але коли треба було оперувати абстрактною інформацією (причина, наслідок, намір, мотив, почуття, ставлення, важливість, корисність, достовірність інформації тощо), кількість правильних відповідей падала до 53%.

Цікаво, що тестові завдання на пошук інформації практичного характеру учні виконували гірше, ніж ті, які не мають виходу в практику і відірвані від життя: 50 і 60% учнів, відповідно. Обрати в рекламі магазину товар, який задовольняє за ціною і якістю, намалювати дорогу за словесним описом - усе це давалося складно.

Під час моніторингу в тестових завданнях використовувалися три типи текстів: науково-популярні, медіа тексти і художні. Найлегше діти виконували завдання, пов'язані з художніми текстами (що й зрозуміло, адже їх найбільше у шкільних підручниках). Найважче - з медіа текстами, хоча це було й цікаво, як казали школярі.

Ось приклад завдання, яке передбачало роботу з рекламним текстом і виявилося складним: Марійка хоче купити маленький велосипед у магазині "Велоспорт". У неї є 4000 грн. Потрібно переглянути рекламу велосипедів цього магазину і вибрати для Марійки один, написати його назву й пояснити, чому саме він. Повністю правильно виконали це завдання лише 9% випускників початкової школи, ще 24% відповіли частково правильно.
Завдання, в яких потрібно зробити власний висновок щодо прочитаного, записати й аргументувати його, правильно виконувало не більше третини школярів, а в окремих випадках - взагалі кілька відсотків. Тим часом, якщо треба було зробити висновок, не формулюючи свого бачення, а просто обравши один із чотирьох варіантів відповіді, результати були кращими, - з цим могла впоратися ледь не половина учнів.
Ось, наприклад, завдання: прочитати художній текст і записати свої міркування: "Чому хлопчик поспішав випередити батька і товариша?" Правильно відповіли 3%, частково правильно - 45% ("у відповіді продемонстроване обмежене розуміння" - зазначено у звіті).

У принципі, проблема з формулюванням власного судження спостерігається не лише в початковій школі. На торішньому ЗНО з української мови і літератури було завдання написати власне аргументоване висловлювання на дискусійну тему. Тут мали б перевіритися вміння аналізувати, порівнювати, узагальнювати, наводити переконливі аргументи на підтвердження висловлених тез . Але з цим 11-класники впоралися погано. Ось уривок зі звіту УЦОЯО: "65% тестованих не вміють вправно сформулювати свою позицію щодо запропонованого дискусійного питання. Підтвердити її доречними аргументами не може 71% учасників тестування. 52% тестованих зовсім не наводять прикладів із літератури чи інших видів мистецтва, а близько 42% - прикладів з історії чи власного досвіду. У 65% робіт спостережено серйозні порушення логічності, послідовності й несуперечливості викладу".

Моніторинг сформованості читацької компетенції залишив багато інформації для роздумів. Він транслював тривожні сигнали, і з цим треба щось робити.

"Складається враження, що читацьку компетентність недооцінюють, - каже Ірина Мегедь, учитель-методист, член робочої групи з оновлення програм із зарубіжної літератури. - Адже вона не входить до переліку ключових компетенцій для НУШ, лише прописана між іншим у Державному стандарті початкової освіти і докладно - у програмі літературного читання для 2-4 класів. Її вважають мовною (любов до читання і відчуття краси слова віднесено до компетенції "вільне володіння державною мовою", читання називають наскрізним вмінням. - О.О.), тобто не вбачають прямого зв'язку з мисленням, у тому числі й критичним, емоційним інтелектом, свідомістю та самосвідомістю. Якщо ми визнаємо читацьку компетентність важливою (як математичну чи природничу), то з'являються інші вимоги до підручників з усіх предметів: вони мають бути, як мінімум, читабельні , з великими малюнками, цікавими текстами й завданнями, такі, щоб маму - тата не доводилося кликати на допомогу пояснювати.

Якщо ми визнаємо читацьку компетентність ключовою, то зв'язний "смачний" текст повинен прийти в підручники з мови: української, англійської . Не окремі речення і незрозумілі вправи для відпрацювання правил , а яскраві невеликі тексти, які "чіпляють", які цікаво читати, з якими можна було б працювати і від яких можна відштовхуватися, щоб дитина продукувала свої тексти. Звісно, вчителі вигадують прийомчики, шукають методику, щоб навчити, зацікавити, допомогти запам'ятати. Так, є методичні предметні профільні журнали, ресурси, де друкують уроки, діляться знахідками. Так, Дон Кіхоти, як і раніше, біля млинів. Але для того, щоб ситуація змінилася, потрібне відповідне ставлення й усвідомлення проблеми".

Ну що ж, картина, яку ми побачили в результаті моніторингу, - це не 451° за Фаренгейтом, як у Бредбері (при цій температурі горять книжки), але є про що замислитися.

"Ви можете закрити книжку і сказати їй: "Почекай!" Ви її володар. Але хто вас вирве з пазурів, що хапають вас, коли ви вмикаєте телевізорну вітальню? Вона мне вас, мов глину, і формує вас за своїм бажанням. Це "середовище" таке ж реальне, як і довколишній світ. Воно перетворюється на істину, воно і є істина. Книжку можна перемогти силою розуму" - цитата з роману "451 градус за Фаренгейтом".

Будемо сподіватися, що результати моніторингу допоможуть щось змінити, що вони ляжуть не під сукно, а в основу управлінських рішень.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
оксана онищенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Це не 451° за Фаренгейтом, але є про що замислитися

# data[].attributes.attachment_link.description
На виході з початкової школи формується чималий контингент учнів, які не люблять читати, а найкраще читацькі навички розвинені у тих, хто читає без примусу. Такі дані першого в Україні моніторингового дослідження читацької компетентності випускників початкової школи, проведеного Українським центром оцінювання якості освіти.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Простые Мысли

# data[].attributes.attachment_link.title
ЗАЧЕМ читать КНИГИ?

# data[].attributes.headline
80% сучасної та 20% класичної: письменниця Оксана Лущевська про те, як виховують читачів у США

# data[].attributes.subject
80% сучасної та 20% класичної: письменниця Оксана Лущевська про те, як виховують читачів у США

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська правда _Життя

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Оксана Лущевська Серед її доробку близько 25 книжок для різного віку: від збірки віршиків із звуконаслідуванням для найменших ("Про кита") до психологічних повістей для підлітків ("Вітер з-під сонця", "Задзеркалля", "З води у воду"). Уже 14 років Оксана мешкає у США (м. Шарлот, Північна Кароліна), де також перекладає й досліджує дитячу літературу. - відома українська дитяча письменниця. Торік в Університеті Джорджії вона здобула ступінь доктора наук у галузі освіти. І нині консультує чимало з українських видавництв щодо популярних трендів та інструментів, які використовують за океаном. Письменниця має чималий практичний досвід читання з дітьми, адже регулярно проводить класи читання з дітьми в США та Україні (скайпом), і є автором чотирьох онлайн-курсів з читання.

Оксана Лущевська - відома українська дитяча письменниця, яка вже 14 років мешкає у США

"Українська правда. Життя" розпитало письменницю про те, як формують взаємини дитини з книгою в одній з найбільш читаючих країн світу (за даними міжнародного інституту маркетингових досліджень GfK, у 2017 році США були на 6-му місці у світі).

- Наскільки книжка (мова, звісно ж, не про підручники) є невід'ємною частиною життя дітей у США?

- У США теж не все так веселково й гарно. Є багато сімей, які не мають книжок. Близько 60% сімей мають дуже обмежену домашню бібліотеку, бо не можуть собі дозволити купувати багато книжок.

Але натомість тут дуже розвинуті громадські бібліотеки. І якщо родина мешкає в місті чи поряд, то рівень доступу до читання для дітей справді дуже високий. Можна сказати, що вони охоплюють 80% дітей.

Бібліотеки завжди мають найновіші книжки. І дуже важливо те, що їх вибір неймовірно широкий, адже ринок дитячої літератури в Штатах неймовірно розвинутий.

По суті, це країна, яка на ґрунті ідеї Джона Ньюбері, першого книговидавця дитячої літератури початку XVIII ст., заклала багато стандартів щодо світового ринку дитячої літератури. Дискурс тут триває вже понад три століття.

- Які етапи формування юного читача виділяють у США і які є потреби в дитини на цих етапах?

- Передусім варто визначитися з поняттями. Дитяча література в США охоплює вік від 3 до 14 років.

Книжки для немовлят (0-1 рік) та для малюків (toddler, 1-3 роки) це дві окремі категорії.

Дитячу літературу поділяють так:

Дошкільнята (3-5 років). У цей час формується мозок дитини, і це відбувається дуже швидко, тому важливо мати багатий вибір книжок із коротким та ненав'язливим вокабуляром ( запасом слів, - ред.) та в різних жанрах.

Розвивати емпатію зарано - дитина в цей час егоцентрична. Натомість, оскільки на цьому етапі формується мова, то дуже доречними в книжках є звуконаслідування та грайливість.

Молодша початкова школа (6-7 років). Діти починають розуміти, що таке вчитися. Вони фокусуються на певних темах, формуються їхні інтереси, тож варто ставити акцент на жанрові й тематичні характеристики.

Саме в цей час розвивається емпатія й гумор. А окрім того, дітей починає цікавити власне тіло. Але проговорюється наразі не статева різниця, а саме цінність індивідуума.

Середня початкова школа (8-9 років). Дитина читає вже достатньо незалежно. Вона розуміє, що значить читати більше чи менше. Тому добре сприймаються невеличкі обсяги, т. зв. chapter books, які містять коротенькі новелки.

Зменшується рівень егоцентризму. Тож доречними є книжки про мультикультуралізм чи на теми, які дорослим здаються складними для проговорення, але насправді діти в цей час їх дуже добре сприймають, як-от: смерть, війна тощо.

З'являється розуміння часу, дитина дуже зростає когнітивно й цікавиться світом довкола себе, відповідно, може шукати якусь специфічну інформацію. Тож тут уже потрібен нон-фікшн.

Книжка-картинка одного вірша з гібридними елементами нон-фікшн Ten Little Caterpillars;
тут йдеться про 10 видів гусені і їх діяльність; наприкінці книжки
дається інформація про гусінь

Пізніша молодша школа (10-11 років). Цікавляться анатомією та фізіологією, сексуальністю. Починається віддалення від родини. І потрібна література про різні сімейні ситуації.

Розвивається поняття рольових моделей щодо хобі чи занять, тому в цей час також добре сприймається біографістика.

Розвиток когнітивний переважає розвиток уяви, тому для врівноваження радять читати фентезі, але якісне. У цей час уже варто проговорювати цінності, які несе в собі той чи інший літературний твір.

Середня школа (12-14 років). Це вже teenlit (література для тінейджерів). Розквіт пубертатного егоцентризму: "я" стає дуже важливим, уже виявленим. З'являється когнітивна можливість проявляти його через набуті інтереси. І завдання літератури в цей час - розвивати й розширювати межі цього "я".

Діти стають дуже чутливими до стосунків між людьми та в родині. Тому важливо, щоб література не спрощувала, а показувала різноманітність та складність взаємин у суспільстві.

При цьому варто зважати не лише на вікові етапи розвитку (фізичний, когнітивний, мовний, моральний), а й на особисті інтереси та досвіди. Наприклад, у дітей, які прибувають з інших країн або з зон конфлікту, можуть бути свої інтереси до читання.

В Україні теж починають розуміти наскільки важливо, щоб література відповідала певному етапу розвитку. До прикладу, підхід чіткої градації застосовує видавництво "Ранок" у своїй серія "Читальня".
- Тобто передусім саме школа залучає дітей до читання? Як це відбувається?
Але найчастіше в Україні нехтують маркуванням книжок за віковими етапами розвитку, а в США воно обов'язкове. Адже так освітяни одразу розуміють, яким дітям її варто запропонувати, і це вигідно видавцям, тому що школа є ключовим "читачем".

- Читають багато сучасних книжок. Саме тому тутешня дитяча література так добре розвивається. Класику теж читають, але співвідношення умовно таке: сучасне - 80%, класика - 20%.

У кожній школі є т. зв. медійний працівник, який вивчає і доносить до викладачів усі новинки книжкового ринку, тому викладачі дуже добре поінформовані.

З іншого боку видавництва мають літературних консультантів із науковим ступенем в освіті: ця людина розуміє, що таке шкільна освіта і чим конкретна книжка може бути цінною для шкільного процесу, і розробляє для вчителів рекомендації щодо роботи з цією книжкою.

Відповідно, книжка присутня на всіх заняттях, а не лише на "читанні".

Окрім того, проводять різні книжкові заходи. Наприклад, Місяць заборонених книжок. У бібліотеці ставляться стелажі чи полиці із "забороненими" книжками, інколи із закладинками на ключових моментах.

Таким чином дитина може замислитися, що це за книжка і чому її заборонено. Така собі провокація, щоб заохотити до читання. Ну й, звісно, ці книжки обговорюють, аналізують.

Величезна подія в міських школах Battle of the books. Школи визначають велику тему і добирають кожна собі відповідний список книжок. А за якийсь час відбувається "битва" між школами. Вчителі задають питання на задану тему, а команди дітей відповідають і набирають бали.

Це настільки популярно, що навіть у книгарнях упродовж підготовки до батлу книжки зі списків кожної школи викладені на окремих поличках.
- А як формуються стосунки дитини з книжкою поза школою?
В Україні такі "битви" можна було б проводити поміж класами. Це чудово формує критичне мислення та вміння формулювати думки.

- Бібліотеки, книгарні також проводять дуже багато заходів за книжками, зустрічей з авторами. Діти активно відвідують бібліотеки з малюків.

На тиждень в кожній бібліотеці заплановано з десяток читань (storytime та read aloud) для дітей різного віку.

Окрім того, на сайтах бібліотек є активності, розроблені за книжками.

Видавництва та бібліотеки створюють онлайн-групи для читачів. Там є різні анкети, завдання, обговорення, за які читач отримує якісь значки-наліпки. Ідея в тому, що ти читаєш не один - з'являється спільнота.

Власне, такі курси зараз намагаюся створити для України. Адже он-лайн освіта в тренді і навички вчитися самостійно он-лайн стають необхідним компонентом для багатьох дітей.

На літо книгарні організовують літературні табори: про космос, про лицарів, табір книголюбів тощо. Вони платні й зазвичай тривають тиждень: по п'ять годин щодня.

Також книгарні на літо створюють програми: купив і прочитав 4 книжки - 5 безкоштовна.

Щоб розчитати дітей, які мають певні проблеми, бібліотеки залучають тварин-терапевтів. Це можуть бути собаки, коти, шиншили, папуги, кролики, які пройшли спеціальні курси.
- Про сторітайми все частіше говорять і в Україні. На що варто звернути увагу при підготовці таких читань?
Суть у тому, що тварина реагує на читання, і це дуже заохочує дітей. Адже реакція собаки чи папуги ніколи не може бути осудливою, це завжди підтримка.

- Передусім storytime - це читання для невеликої групи дітей. Вони тривають 20-30 хвилин, адже потрібно залишити час на запитання та щоб погортати книжку.

Основне - книжка має бути лаконічною, щоб її можна було прочитати за раз. Текст має бути активним. Якщо є вигуки - чудово!

Почати можна з розмови: наприклад, проговорити якусь ситуацію з книжки. Під час читання підживлювати цікавість дитини: перед тим, як перегорнути сторінку, спитати, що може бути на наступній ("загадка наступної сторінки").

І обов'язково проговорювати ілюстрації. Наприклад, нещодавно ми читали книжку-картинку про танці, і одна дівчинка зауважила, що на малюнку жінка в тілі, а такі, на її думку, не можуть танцювати. Звісно, ми проговорили й розвіяли цей стереотип.

Важливо пропонувати дітям вибір. Якщо книжки геть короткі, можна читати кілька на одну тему. Це розширює уявлення про проблему.
- Які популярні формати дитячих книжок у США незнайомі українцям? І навпаки: що, на вашу думку, може Україна запропонувати американцям?
Наприкінці, варто дати креативне завдання. Не обов'язково робити щось руками, можна написати листа автору або герою, придумати іншу кінцівку тощо. Дуже круто співати разом книжки-пісні!

- Тут неймовірно багато книжок-картинок. В Україні вони теж у дискурсі, але за кількістю їх мало, а якісних - іще менше. Ці книжки містять мінімум тексту, натомість промовляє ілюстрація.

Але важливо розуміти, що вони підходять не лише для дітей віком 3-5 років, які не можуть довго концентрувати увагу, а й для старших. Адже через книжку-картинку можна цікаво подати велику й складну тему. Вони розвивають візуальну грамотність, що нині є важливим компонентом освіти.

У США дуже популярні книжка одного вірша чи книжка-пісня, яка взагалі відсутня в Україні. Книжка-пісня не містить нот, це візуальна історія за популярною піснею. Наприклад, варіантів книжок "Jingle bells" - безліч. Цікавий візуальний ряд осучаснює традиції й робить їх цікавими для дітей.

В Україні майже немає біографістики (вона теж може бути у форматі книжки-картинки) та книжок про міста чи якийсь регіон.

Нон-фікшн уже з'являється, але наразі він хаотичний, не розподілений за розвитком дитини і містить забагато інформації.

У США немає віммельбухів, які нині популярні в Україні, натомість є Hide&Seek - книжка-схованка, коли дитина має щось відшукати.

Також у Штатах нині тренд культурно-свідомої літератури, коли йдеться про те, що всі ми різні, але й однакові, водночас.

Зі свого боку Україна може запропонувати дуже потужну реалістичну прозу. Бо в нас багато того, що можна оформити в story. А ще - верлібри в книжках-картинках. Адже українська культура - віршована.

Та насправді в США дуже мало перекладають іноземної літератури. Тут з 1960-х років говорять про те, що має бути більше перекладних книжок, але наразі їх лише 2-3%.

Натомість в Україні зараз бум на перекладну літературу. І в певному сенсі це повторення радянського періоду, коли ніші заповнювали перекладами або переспівами, бо свій автор не може конкурувати.
Ірина Гищук, журналіст, спеціально для УП.Життя
Але ж книжка також формує уявлення дитини про себе. Дитина бачить героя серед знайомих реалій та приміряє на себе його досвід. А коли дитина ідентифікує себе в книжці, вона пізніше ідентифікує себе і в країні.

# data[].attributes.attachment_link.title
80% сучасної та 20% класичної: письменниця Оксана Лущевська про те, як виховують читачів у США

# data[].attributes.attachment_link.description
Оксана Лущевська Серед її доробку близько 25 книжок для різного віку: від збірки віршиків із звуконаслідуванням для найменших ("Про кита") до психологічних повістей для підлітків ("Вітер з-під сонця", "Задзеркалля", "З води у воду"). Уже 14 років Оксана мешкає у США (м. Шарлот, Північна Кароліна), де також перекладає й досліджує дитячу літературу.

# data[].attributes.headline
Чтение нон-стоп в Китае

# data[].attributes.subject
Чтение нон-стоп в Китае

# data[].attributes.body
В Китаї  працює мережа цілодобових книжкових магазинів. Чи допоможуть вони повернути любов китайців до традиційної книги?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Постепенно огни ночного Пекина гаснут, и люди погружаются в мир снов. Но в районе Даунчэн есть магазин, в окнах которого яркий свет горит до утра. Нет, там не продают экстренные товары. Здесь покупатели неспешно выбирают книги, а зал не пустует даже после полуночи. Понравившиеся произведения покупать необязательно, можно почитать прямо в стенах магазина.

Магазин начал работать в круглосуточном режиме относительно недавно, в конце апреля 2014 года, а именно 23 числа, как раз в честь Всемирного дня книг. Выходных тоже нет.

Зачем подобные магазины открывают Китае? Статистика 2013 года показала, что взрослый житель Поднебесной читает мало, едва ли кто осилит более 5 книг за год. Для сравнения, жители Южной Кореи успевают прочесть 11 книг, французы - 20, а японцы вообще 40!

Все дело в занятости китайцев, но не только. В стране отлично развиты информационные технологии и все больше пользователей в возрасте от 18 до 49 лет предпочитают электронные книги бумажным. Возможно, магазины круглосуточного чтения помогут вернуть любовь к традиционной книге.

В первое время после изменения режима работы на круглосуточный, за ночь, т.е. с 21.00 до 9.00 удавалось заработать примерно 14 000 юаней. Сегодня каждая ночь радует продажами на 60 000. И это в то время, как немало книжных магазинов по всему миру переживают далеко не лучшие времена и сетуют на убытки. В чем причина популярности? Отчасти в поддержке государства.

На протяжении 2013 года власти обеспечили поддержку 56 книжным магазинам, расположенным в Шанхае, Пекине и еще 10 городах. В общей сложности их спонсировали на 90 миллионов юаней. Но не все так радужно.

В Китае уже есть сеть круглосуточных книжных магазинов, но большинство из них, к сожалению, остаются убыточными. Со временем им пришлось искать новые маркетинговые стратегии. Например, продавать еще напитки и еду, а от книжного бизнеса в чистом виде получать лишь 30% прибыли. Но сдаваться не собираются!

Как отмечает руководитель магазина, получение прибыли они не считают приоритетом. Просто хотят сделать чтение в Китае более популярным и показать людям, что можно наслаждаться хорошей книгой в любое время суток, было бы желание.

Чаще всего ночью в магазин приходят студенты и молодые люди. Некоторые остаются почитать книги, кто-то покупает. Сотрудники магазина говорят, что приобретение книги - вещь заразительная. Иногда посетители, которые и не думали тратить деньги, соблазняются и все-таки делают покупку себе или на подарок. Более того, именно ночью из магазина обычно уходят с приобретенной книгой.

Что касается предпочтений, они совершенно разные. Но китайским читателям хотят привить хороший вкус, предлагают эксклюзивные издания и научную литературу. Причем ассортимент постоянно расширяют. Главное, чтобы у посетителей не пропадал интерес и было хорошее настроение круглые сутки.

Время покажет, получится ли у самой многочисленной нации стать еще и самой читающей. Во всяком случае, энтузиазм ценителей книги радует, а помощь властей позволяет надеяться на лучшее.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Марина Сарычева

# data[].attributes.attachment_link.title
Чтение нон-стоп в Китае

# data[].attributes.attachment_link.description
Постепенно огни ночного Пекина гаснут, и люди погружаются в мир снов. Но в районе Даунчэн есть магазин, в окнах которого яркий свет горит до утра. Нет, там не продают экстренные товары. Здесь покупатели неспешно выбирают книги, а зал не пустует даже после полуночи. Понравившиеся произведения покупать необязательно, можно почитать прямо в стенах магазина.

# data[].attributes.headline
Н. Дзюбенко-Мейс: фрагментарне мислення дітей

# data[].attributes.subject
Н. Дзюбенко-Мейс: фрагментарне мислення дітей

# data[].attributes.body
Як пробитися до душ старшокласників, закритих, зацементованих стіною новітніх гаджетів?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Автор: Наталя Дзюбенко-Мейс, письменник, журналіст, заслужений працівник культури України.

Як пробитися до душ старшокласників, закритих, зацементованих стіною новітніх гаджетів?

Провела годину в київській школі серед випускників. Другий день переварюю і переборюю у собі гнітюче враження і тривожний настрій.

Ні, зустріч пройшла нормально, і я, як могла, з дітьми поспілкувалася. Щось почитала, щось розповіла, щось порозпитувала. Повірте, на таких зустрічах я викладаюся, як можу. Іноді повертаєшся окриленим, іноді обезсиленим.

Як? Як пробитися до цих юних душ, закритих, зацементованих стіною новітніх гаджетів? Враження таке, що це уже не звичка, а характер - фрагментарність мислення. Нічого не можуть дослухати до кінця. Нічого не можуть самі сформулювати до пуття. Задають питання і закінчують протяжним "ну-у-у...", себто ви ж розумієте. Думайте за мене.

Читала їм поему про Калнишевського, школа на вулиці Петра Калнишевського, нещодавно перейменували. Один на весь клас щось таки знав про останнього кошового. Що був такий гетьман(!) який довго жив. Аж 130 (?) років.

Я починаю розповідати - хвилину слухають, потім знову хапаються за побілки, як за рятувальний круг. Їм важко зосередитися. Я взагалі підозрюю, що мова для них не є засобом мислення, підслухала їхні балачки - "Ти гоніш... Клас... Вапщє..." Спілкування нечленороздільними звуками.

Певна - ЗНО вони складуть. Репетитори їх "накачають" за пару тижнів. А проте - це короткотривала пам'ять. Вона миттєво звітриться під напливом картинок, звуків, кліпів - звукового, фарбованого технологічного сміття, яким наповнюють їхній мозок новітні технології.

Я не проти них. Для мене комп'ютер - всевидяще око в світ, на незнані території, в невідомі сфери. Проте він, як видається, може стати і чорного дірою, яка засмоктує інтелект, здатність до самостійного мислення.

О, так, я помилилася, читаючи їм історичну поему про Калнишевського, свої сюжетні балади. Їм треба чогось короткого, нескладного. Вони втомлюються, коли я торкаюся складних питань їхньої особистої самоідентифікації, коли я активую питання національних цінностей.

Їх жаліють вчителі, оберігають батьки від надто дорослих питань. А дитинство ж уже, власне, закінчилося. Ще пару місяців - і життя поставить перед ними жорстокі питання вибору, і вже без будь-яких скидок на юний вік.

Ці юнаки і дівчата поки що "все знають", їм ніхто не потрібен. Та все ж, коли я прошу надто завзятих шептунів покинути бібліотечну залу, адже я не учителька, оцінок не розставляю і нікому не скажу, надимаються, переглядаються, але залишаються на місці. І в мене залишається невиразна надія - а може ж, щось-таки і почули? До когось пробилася... Недаремно прийшла.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
фрагментарність

# data[].attributes.attachment_link.title
Н. Дзюбенко-Мейс: фрагментарне мислення дітей

# data[].attributes.attachment_link.description
Автор: Наталя Дзюбенко-Мейс, письменник, журналіст, заслужений працівник культури України. Як пробитися до душ старшокласників, закритих, зацементованих стіною новітніх гаджетів? Провела годину в київській школі серед випускників. Другий день переварюю і переборюю у собі гнітюче враження і тривожний настрій. Ні, зустріч пройшла нормально, і я, як могла, з дітьми поспілкувалася.

# data[].attributes.headline
Як вивчають літературу там: досвід США

# data[].attributes.subject
Як вивчають літературу там: досвід США

# data[].attributes.body
На онлайн-майданчиках точаться жваві дискусії щодо того, чи варто змінювати шкільну програму з літератури і якщо варто, то як? Що важливіше – хоч якось запхати в голови школярів класичні тексти чи дати змогу читати сучасних авторів, які пишуть на актуальні для школярів теми і в чиїх творах вони можуть впізнати себе?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
На онлайн-майданчиках точаться жваві дискусії щодо того, чи варто змінювати шкільну програму з літератури і якщо варто, то як? Що важливіше - хоч якось запхати в голови школярів класичні тексти чи дати змогу читати сучасних авторів, які пишуть на актуальні для школярів теми і в чиїх творах вони можуть впізнати себе?

_______

Нещодавно Букмоль надала слово українським старшокласникам - що вони думають з цього приводу. Гадаю, цікаво буде почути й розповіді заокеанських школярів - що і як вони читають на уроках Language Arts.
В американських школах мова й література вивчаються разом. Це інший підхід до вивчення літератури, і я не беруся стверджувати, кращий він чи гірший. Діти вільніше почуваються у виборі книжок, а "програмні" твори здебільшого читають і обговорюють у класі. Найважливіше - рефлексії з приводу прочитаного. Немає "правильної" інтерпретації, завдання вчителя на Language Arts - навчити усно й письмово висловлювати свою думку і підштовхнути до роздумів. Що відбувається на уроках? Даємо слово школярам.

Марія Бессолова
11 років, 6 клас, Каліфорнія

У нас немає поділу на мову та літературу. Немає чіткого окреслення вивчення граматики. Дуже багато вчимо, як правильно писати твори чи есе. У процесі зачіпаємо також і граматику, але більш загально. Окремо є наголос на пунктуацію.
Коли починається урок, відбувається "розігрів". Учителька ставить запитання про прочитану книгу чи вчорашній день. Ми пишемо про це, і вчителька вибірково може взяти кілька робіт на перевірку. Потім клас ділиться на групи, у групах ми обговорюємо якісь запитання, робимо нотатки або презентуємо результат обговорення перед класом.
Щотижня здається reading log, щоденник читача. В нього ми записуємо книжки, які самі обираємо для читання. Пишемо автора, назву, скільки сторінок прочитано і скільки часу ми читали (мінімум 60 хвилин на тиждень). Не дуже люблю записувати в щоденник, бо треба засікати час, протягом якого ти читаєш, щоби це вказати. Це руйнує настрій для читання.

Діти вільніше почуваються у виборі книжок, а "програмні" твори здебільшого читають і обговорюють у класі.

Є список книжок, обов'язкових для прочитання. Їх дають як домашнє завдання, потім ми всі разом обговорюємо їх у класі і пишемо тест на знання прочитаного.
Щоразу, коли починаємо нову книжку, учитель дає список нових слів, які треба вивчити, написати визначення, придумати з ними речення. Згодом по них буде або тест на знання, або презентація.
Тест на зріз знань відбувається в кінці кожної теми, є також тести за прочитаними книжками або, наприклад, контрольна, як написати есе.
Урок дуже цікавий, оскільки ми багато обговорюємо як у групах, так і за участі вчителя. Ми вчимося правильно оформлювати думки, і це також допомагає на інших уроках.

З останніх "програмних" книжок запам'яталися "The True Confessions of Charlotte Doyle" by Av і та "The Giver" by Lois Lowry. У першій - захопливий сюжет, який тримав до самого кінця, а другу було дуже цікаво обговорювати в класі й чути, що інші думають про цю книжку.

Марія Ясіновська
13 років, 8 клас, Айова

Мова й література у нас разом. У молодшій школі уроки розділяли на кілька блоків - читання, граматика, правопис, а тепер усе разом. Спочатку ми перевіряємо пошту й читаємо. У понеділок і п'ятницю виконуємо творчі письмові завдання. А весь березень - щодня пишемо дописи у блог (не менше семи речень), хто про що хоче: про друзів, погоду, музику, Трампа - про що завгодно.

Творчі завдання зазвичай вільні, майже не буває такого, що треба відповісти на якесь конкретне питання. Щоправда, якщо це не просто поточне завдання, і вчитель ставитиме оцінки, він може запропонувати написати про якусь важливу подію в житті, чи описати якусь дитячу пригоду, чи написати невелике оповідання. Але все одно вибір лишається за нами. Якщо треба, наприклад, написати про стихійне лихо, ми самі вибираємо, про яке саме писатимемо. Вибираємо також, чи це буде історія з життя, чи вигадане оповідання.

Часом ми пишемо довгі твори. Обмінюємося, перевіряємо і обговорюємо їх із партнером або групою. Ті, хто читає твір, мають написати, що їм сподобалося і щонайменше три зауваження - що саме і як можна покращити.

Книжки, які ми всі читаємо, цього року читаємо в класі. Це може бути якась історія з підручника - наприклад, про Громадянську війну, а може бути "Різдвяна історія" Діккенса. Читає учитель і учні по черзі, вголос. Після кількох розділів ми обговорюємо прочитане. Учитель задає питання до тексту, на які ми відповідаємо вдома. Часто відповідь треба підтвердити цитатою. Учитель не чекає "правильних" відповідей, йому важливо почути нашу думку. Не так давно ми читали "A Horseman in the Sky" by Ambrose Bierce. Там ішлося про хлопця, який пішов до армії Союзу (Північ), хоча його батько підтримував конфедератів (Південь), і одного разу постав перед складним вибором - родина чи обов'язок: він мав знешкодити розвідника, а виявилося, що то - його батько. Ми обговорювали, як би ми вчинили в подібних обставинах, і чи справедливо сподіватися, що солдати мають ставити обов'язок понад усе.

Ми багато говорили про тероризм, про ІДІЛ, про Аль-Каїду, про церкву, про те, що люди не можуть використовувати ім'я Бога задля виправдання своїх дій.

Чи пишемо ми твори по прочитаних книжках? Дуже рідко. От, наприклад, після прочитання "Світла в лісі" Конрада Ріхтера - про білого хлопця, який виріс серед індіанців - треба було зробити презентацію якогось індіанського племені. Окрім того, учитель запропонував написати, чи сподобався кінець - і чому. Якщо не сподобався - запропонувати свій варіант закінчення твору.

У шостому-сьомому класах було трохи по-іншому. По-перше, учителька задавала читати додому. Клас був розділений на групи за рівнем складності. У кожній групі обирали лідера, який відповідав за те, щоб усі виконували своє завдання. Усі групи читали книжки на одну тему. Наприклад, про Анну Франк. Найсильніша група читала "Щоденник Анни Франк". Інші - адаптований щоденник, спогади подруги про Анну Франк (Memories of Anne Frank: Reflections of a Childhood Friend, Alison Leslie Gold) та інші книжки. У кожній групі було по п'ять чоловік, які щоразу отримували інакше завдання. Хтось ставив питання, хтось шукав у тексті складні й незрозумілі слова тощо. Окрім читання, ми заходили на сайт, де могли ознайомитися з подробицями життя Анни Франк, "походити" по будинку, де вона ховалася, роздивитися її речі. На деякі можна було натиснути й почитати про них детальніше. А ще ми їздили на виставу, поставлену студентами по щоденнику Анни Франк.
Мене вразила історія цієї дівчини, та, на жаль, дехто читав її лише для того, аби відповісти на питання, виконати завдання і забути. Це дуже сумно.

У шостому класі ми читали про Голокост. Але, знову ж таки, різні книжки. Щоправда, не було розділення на групи, а учні самі могли вибирати, чи їм читати книжку на 250 сторінок, чи зовсім тоненьку. Цього року всі разом читали "Різдвяну історію" Чарльза Діккенса і "Світло в лісі".

...головне - щоб учні читали, а що - вони вибирають самі.

Коли читали "Різдвяну історію", учитель часом зупинявся, щоб пояснювати незнайомі слова. Дехто нудився на описах, бо, коли Діккенс описує вулицю, це займає три сторінки, він детально змальовує кожну дрібничку. Не всім це було цікаво, думаю, тому що в сучасних книжках немає стільки детальних описів. Сучасні автори бояться, що якщо втратять увагу читача, то втратять її назовсім. Але в цілому "Різдвяна історія" всім сподобалася, бо все, розказане Дікенсом, і досі актуальне, і це те, що робить цей твір класикою. Ми багато говорили про тероризм, про ІДІЛ, про Аль-Каїду, про церкву, про те, що люди не можуть використовувати ім'я Бога задля виправдання своїх дій.
Учитель вибирає, які саме книжки ми читаємо на уроках, хоча в нас немає списків обов'язкової літератури. Щодо іншого, головне - щоб учні читали, а що - вони вибирають самі. Як учитель перевіряє, чи ми справді читали? Минулого року нам потрібно було виписувати з книжок цитати зі спогадами героїв, якісь поворотні моменти у житті героя, пряму мову тощо. Ми вказували сторінки і писали, які висновки можна зробити з того чи іншого епізоду.

Окрім уроків Language Arts, де ми читаємо, на читання протягом дня виділяється 30-40 хвилин (через день). Це так зване SSR - Supervised Silent Reading. Я дуже люблю SSR, та, на жаль, у цей час не всі читають. Багато хто говорить.

Нестандартні творчі завдання, постійні обговорення у групах і презентації перед класом вчать краще формулювати думки, захищати свою точку зору і впевнено презентувати свої напрацювання іншим.

Ми ведемо такі собі щоденники читача, де записуємо назву книжки і автора, скільки сторінок і коли прочитали, чи дочитали книжку, якщо ні, то чому. На початку року учитель подивився, хто з якою швидкістю читає, і кожному учню дав завдання, скільки сторінок той має читати щодня. По п'ятницях ми пишемо про те, що прочитали за тиждень, і вчитель це перевіряє. Але ми не обмежені обсягом чи формою викладу думок.

Хлопці, які не надто люблять читати, а віддають перевагу спорту, читають також про спорт. Цікаво про спортсменів, стероїди та інші спортивні штучки пишуть Майк Лупіка ( Mike Lupica) і Тім Ґрін ( Tim Green). Дівчата ж здебільшого читають про любов, школу, дружбу. Назвати хоча б "Паперові міста", "Провина наших зірок" та інші книжки Джона Гріна. Їх читають навіть ті дівчата, які не дуже люблять читання. Такі книжкові хробаки, як я, ковтають і обговорюють книжки серіями. Це "Голодні ігри", серії Ріка Ріордана тощо.

У США і вчителі, й учні мають більшу свободу у виборі книжок, ніж в Україні. Школярі можуть читати те, що їм до вподоби (про спорт, школу, дружбу), а вчителі - вибирати для класного читання ті книжки, які, на їхню думку, по-справжньому відгукнуться в душах їхніх учнів. Гадаю, ви погодитеся, що згадані дівчатами "Різдвяна історія" і "The Giver" - то справді вартісне чтиво, яке спонукає до роздумів на серйозні теми. Нестандартні творчі завдання, постійні обговорення у групах і презентації перед класом вчать краще формулювати думки, захищати свою точку зору і впевнено презентувати свої напрацювання іншим. Саме ці вміння знадобляться сучасним школярам у майбутньому.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
як вивчають літературу там: досвід сша

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
шкільна програма

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література в школі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вивчення літератури

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
об\'єднання української мови та літератури

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
проблеми в освіті

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
досвід інших країн

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
американські школи

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
популяризація читання

# data[].attributes.attachment_link.title
Як вивчають літературу там: досвід США

# data[].attributes.attachment_link.description
На онлайн-майданчиках точаться жваві дискусії щодо того, чи варто змінювати шкільну програму з літератури і якщо варто, то як? Що важливіше - хоч якось запхати в голови школярів класичні тексти чи дати змогу читати сучасних авторів, які пишуть на актуальні для школярів теми і в чиїх творах вони можуть впізнати себе?

# data[].attributes.headline
Про сенс літературної освіти в школі

# data[].attributes.subject
Про сенс літературної освіти в школі

# data[].attributes.body
Саме літературна освіта здатна урівноважувати ті негативні наслідки, які несе у собі кліпова свідомість.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Якщо у наш прагматичний час ще досі не прозвучало прямо поставлене питання: "А з якою метою художня література взагалі вивчається у школі?", то це лише завдяки колишньому авторитету цього навчального предмета. Про роль літератури у сучасній школі розмірковує доктор філологічних наук, професор Григорій Клочек."А з якою метою художня література взагалі вивчається у школі?"

Саме літературна освіта здатна урівноважувати ті негативні наслідки, які несе у собі кліпова свідомість

До такого питання схиляє кризовий стан у викладанні словесності, який аж надто очевидний і який обумовлений певними причинами, головна з яких - калейдоскопічно-кліповий принцип побудови змісту літературної освіти, котрий змушує проходити програму в темпі "галопом по Європі". Художнє слово фактично перестало звучати на уроках літератури, замість нього увага звернута на вивчення "тем", "ідей", "образів", засобів", запам'ятовування дат та імен, знання яких необхідне для успішного складання ЗНО.

Проминуло вже кілька десятиліть з того часу, як художня література фактично перестала бути загальновизнаною "королевою мистецтв", поступившись за популярністю аудіовізуальним видам мистецтва. То ж виникає питання: чи не потребує цей факт внесення коректив у ставленні до змісту і форм викладання літератури в середній школі? Бо одна справа вивчення літератури в період "золотого віку" філологічної освіти, коли література не відчувала конкуренції з боку кіно, телебачення, інтернету, і зовсім інша - коли молода людина перебуває в потужних інформаційних, переважно аудіовізуальних, легших для сприймання, потоках, які виробляють у неї, починаючи навіть з дошкільного та молодшого шкільного віку, так зване "кліпове мислення".

Психологи відзначають, що молода людина, заражена таким способом мислення, важко зосереджується на сприйманні будь-якої інформації, через що у неї знижуються аналітичні здібності. Відсутність уміння концентрувати увагу на якомусь одному питанні - серйозна психологічна проблема. Саме тому сучасному підлітку, мислення якого вже набуло "кліпових" ознак, важко осягнути який-небудь твір із прозової класики ХІХ століття. Сучасні засоби масової інформації, особливо ж електронні, почали враховувати ці особливості мислення сучасної людини - намагаються розбивати тексти на невеликі фрагменти, а іноді навіть і зазначають час у хвилинах, протягом якого той текст можна прочитати.

Існуюча програма з літератури зовсім не враховує ці зміни психофізіологічного характеру, навпаки, вона у певному розумінні їм сприяє, бо за своєю природою є "калейдоскопічною", тобто по-суті "кліповою". Вона змушує сковзати по поверхні, а не заглиблюватися в суть предмету вивчення: чисельні письменницькі постаті не перетворюються у яскраві індивідуальності, а стають всього-на-всього прізвищами, які треба запам'ятати для ЗНО, а знання про кожний із чисельних творів зводяться у кращому випадку до сухої інформації загального характеру (тема - ідея - основні персонажі).

Кожний художній твір, навіть найменший за розмірами (напр., хайку), є окремим багато в чому завершеним і самодостатнім художнім світом. Тому сприймання художнього твору є процесом входження у його світ, переживанням художніх, тобто заряджених естетичними емоціями, смислів. Програма шкільного курсу літератури, побудована на калейдоскопічно-кліповому принципі, фактично позбавляє можливості учня входити в художні світи творів.
Альберт Ейнштейн та Василь Сухомлинський як однодумці
Але повернемося до вище поставленого питання. Може здатися, що говорити про мету й завдання шкільної літературної освіти - це ломитися у відкриті двері. Бо й справді, починати розмову про пізнавальне та виховне значення літератури, про її спроможність естетично ошляхетнювати людину, про її могутній націотворчий потенціал - це говорити про давно і добре відомі істини, щоправда, періодичне повторення яких ніколи не є зайвим. Проте ми не дарма заговорили про психофізіологічні трансформації, що відбуваються у свідомості сучасної людини в наш час бурхливих інформаційних потоків. Ідеться про нову ситуацію, яка вимагає не так перегляду, як уточнення, а то й поглиблення добре відомих, здавалося б, констант, що стосуються сенсу літературної освіти. Необхідна корекція, викликана зміною епох.

Розмову про оновлене розуміння сенсу літературної освіти доцільно починати з відомого висловлювання Альберта Ейнштейна: "Якщо ви хочете, щоб ваші діти були розумними - читайте їм казки. Якщо ви хочете, щоб ваші діти були ще розумнішими - читайте їм більше казок". Можна лише здогадуватися, чому геніально проникливий в суть речей та явищ фізик вдався до такого висновку - в іншому місці він висловився, що свої ідеї напрацьовує у вигляді "більш чи менш чітких "образів". То ж виходить, він був переконаний, що робота образної уяви є важливою складовою ефективного, тобто проникливого, мислення. Звідси і його рекомендації: читайте дітям казки, розвивайте в них образне мислення, яке найактивнішим чином сприяє розумовому розвитку.

Але наведене висловлювання Ейнштейна - це, все-таки, сентенція, висловлена без будь-якого психофізіологічного обґрунтування. І якщо поставити перед собою завдання знайти наукове підтвердження Ейнштейнової сентенції про важливість казки для розумового розвитку дитини, то ми обов'язково вийдемо на педагогічні напрацювання Василя Сухомлинського - автора цілісної, фундаментально розробленої концепції про особливу роль не лише образного, а й художньо-образного мислення для інтелектуального становлення молодої людини.

Концепція Сухомлинського, котра, поза всяким сумнівом, є вагомим внеском у золотий фонд світової педагогічної думки, потребує ретельної наукової інтерпретації та розголосу в професійному середовищі. Але вже й зараз можна відзначити, що вона не тільки з вичерпною повнотою аргументує сентенцію Ейнштейна, а й слугує надійним науковим фундаментом для осягнення сенсу літературної освіти в сучасному світі.

Про розвиваючий потенціал казки Сухомлинським сказано дуже багато і переконливо. Його наукові тексти буквально сповнені афористичними висловлюваннями на кшталт "Казка - це колиска думки...", "Казка - це зернина, з якої проростає паросток емоційних станів і ситуацій", "Казка - це радість мислення; у казці дитина утверджує свою гідність мислення", "Казка - це активна естетична творчість...". І всі вони будуються не на інтуїтивних здогадках, а на глибокій проникливості геніального педагога у внутрішній світ дитини, на розумінні психофізіологічних процесів, що пов'язані з образним словом.
"Поетичне слово - еліксир для дитячого мозку"Зрозуміла річ, що наступний його крок полягав у тому, щоб довести особливу значущість уже не казки, а художнього слова для розумово-інтелектуального розвитку учнів середнього і старшого шкільного віку. І тут його мова набувала пафосності, відчувалося, що він висловлював особливо цінні для себе міркування: "Поетичне слово - еліксир для дитячого мозку, повітря для крил думки. Воно вливає в мозок дитини енергію думки. [...] Поетичне слово - це прекрасна школа емоційного життя, в якій діти осягають мову почуттів; завдяки поетичному слову пам'ять дитини стає гнучкішою, рухливішою - мозок набуває здатності не тільки зберігати, але й "видавати" - видавати "з розбором", з відчуванням, здавалось би, найнепомітніших відтінків слова. Поетична творчість, за нашим твердим переконанням, учить мислити й тому поліпшує мозок, ніби облагороджує його найніжніші, найчутливіші відділи. Нарешті, поетичне слово й поетична творчість - незамінний психологічний засіб формування і розвитку емоційної пам'яті. Запам'ятовування почуттів і душевних станів - дуже важлива умова зміцнення логічної пам'яті".
Казка стала одним із найважливіших інструментів у його реально діючій педагогічній системі. Зрозуміло, що вона стосується дошкільного і початкового шкільного віку ("Серце віддаю дітям"). У його школі казки не тільки слухали, а й творили. І все це було спрямоване на інтенсивний розвиток образної уяви, а значить, образного мислення і образного мовлення дитини - йдеться про речі, котрі перебувають у єдності. Доведення зв'язку між образним і розумовим мисленням є постійною константою у його педагогічній системі. Він щоразу повертався до неї, шукав усе нові способи підтвердити цю думку, наголосити на ній - приводив десятки прикладів зі своєї педагогічної практики, які б аргументували його позицію.

Це геніальні думки геніального педагога. І як часто буває у таких випадках, проблема полягає в тому, щоб піднятися до їх осмислення, зрозуміти їх, повірити в них як таких, що несуть у собі істину. Щойно наведену цитату можна розглядати та коментувати найдетальнішим чином. Окремо при цьому треба було б звернути увагу, що йдеться про слово естетичне, тобто слово, котре несе в собі Красу. Сухомлинський про виховну, ошляхетнюючу силу Краси писав настільки переконливо, що само по собі увиразнювало художню літературу в школі як особливий предмет, з особливою місією відкривати учням Красу в усіх її проявленнях.

Можна було б говорити і про те, що видатний педагог створив цілісну концепцію взаємодії образного і поняттєвого мислення. Чи не основний секрет розвиваючої потужності власне художнього слова полягає в тому, що воно в однаковій мірі "працює" як з правою півкулею мозку, котра "спеціалізується" на образному мисленні, так і з лівою, що відповідає за розпізнавання слів (понять).

Маємо надію, що сказаного достатньо для того, щоб зрозуміти концепцію одного з найвидатніших педагогів сучасності про особливу місію художнього слова. Його вчення з абсолютною переконливістю аргументує наведені вище слова Альберта Ейнштейна. Тому маємо повне право, опираючись на слова геніального фізика та на концепцію, розроблену геніальним педагогом, переінакшити ті слова таким чином: якщо ви хочете, щоб ваша дитина була розумною, виховуйте у неї любов до читання, до книжки; якщо ви хочете, щоб ваша дитина була дуже розумною, то виховайте її так, щоб вона не лише багато читаюча, а й глибоко розуміла прочитане.

Звернення до Сухомлинського, як бачимо, допомогло нам наблизитися до розуміння сенсу літературної освіти в сучасній школі. Але при цьому маємо взяти до уваги й те, що власне він майже півстоліття тому пророче попередив про настання епохи, коли під загрозою виявиться книга як одне з основних джерел ошляхетнення розуму й душі молодої людини.

У вересні 1969 року директор Павлиської школи надрукував у "Літературній Україні" статтю "Стежка до квітучого саду", у якій і проявив себе як педагог-провидець: "Якщо хочете, щоб вихованець ваш перетворився в того, про кого говорять "Хоч йому кілок на голові теши" - дозволяйте йому щодня дивитися кінофільми (в кінотеатрі чи по телевізору) - цього досить, аби вихованець став невиховуваним, нездатним піддаватися тонкому виховному впливу - впливу словом. Це явище стало зараз справжнім лихом. Коріння його в тому, що легке, часто бездумне, поверхове задоволення духовних потреб за рахунок сильних емоцій розбещує дитину, підлітка на шкоду вдумливості, робить їх примхливими, вередливими".

Гостра актуальність цих слів не потребує коментарів. Єдину альтернативу він бачив у книзі, художньо-літературному слові: "Ми, педагоги, переконані, що книга була й назавжди залишиться найсильнішою і найтоншою духовною цінністю. Життя в світі духовних надбань мусить бути передусім життям у світі книг. В нинішній час, надзвичайно багатий на доступні, дуже легкі для сприймання джерела інформації, книзі, будьмо відвертими, таки скрутненько. І тут наша місія - захистити книгу, захистити багатство духовного життя від кіно, від телевізора, від транзистора, від магнітофона. Вбачаю своє завдання в тому, щоб мого вихованця тягло не в кіно, а в бібліотеку".
Літературна освіта проти кліпової свідомості
Отже, якщо для нас стали очевидними сучасні метаморфози психофізіологічного характеру в свідомості молодих поколінь ("кліпове мислення", "функціональна неграмотність", відсутність потреби у читанні та книжки), якщо ми зрозуміли загрозу обездуховлення, що несуть у собі ці реальні і досить відчутні зміни, то виникає запитання: чи є у школі можливості протистояти цій реальності? Зрозуміло, що, шукаючи відповідь на це питання, ми в першу чергу звернемося до художньої літератури як навчального предмету.

То ж ставимо питання таким чином: чому саме літературна освіта здатна урівноважувати ті негативні наслідки, які несе у собі кліпова свідомість?

Скажемо більше - не лише урівноважувати, а й лікувати та виробляти імунітет від цього психофізіологічного стану, яке іноді набуває ознак хвороби.

Тренінги, що спрямовані на боротьбу з кліповою свідомістю, навчають концентрувати увагу і утримувати довгий час увагу на одному предметі. Проте загальновизнано, що найкращий і найбільш доступний метод - це читання. Високохудожній твір будь-якого жанру є своєрідним інформаційним згустком, сприймання якого потребує неабиякої концентрації уваги. А тепер уявімо собі, як з року в рік, з класу в клас, протягом дитинства, підліткового віку і юності, тобто протягом навчання в середній школі, починаючи з першого класу і до останнього, майже кожного дня учень концентрується на сприйманні літературних текстів.

Причому, йдеться про концентрацію особливу, таку, що активізує усі ділянки мозку. А головне, цей процес концентрованого сприймання тексту здатний буквально втягувати читача в нові для нього світи, знайомити з іншими епохами і культурами, проживати життя інших людей і таким чином розвивати в собі емпатичні здібності. Це буде час активного спілкування з довершеним, високоорганізованим словом, час відкриття нових смислів, що втілені у нього. І дуже важливо, щоб в результаті такої концентрації наставав би той благодатний момент, коли прихована у творі художня енергія немов би вивільнюється і заряджає собою учня.

І нехай нас не дивує це слово "заряджає", воно взяте у Льва Толстого, який багато і глибоко, як і належить генію, міркував над тим, "що таке мистецтво": "Мистецтво, - писав він, - це людська діяльність, яка полягає в тому, що одна людина певними зовнішніми знаками свідомо передає іншим пережиті нею почуття, а інші люди заражаються цими почуттями й переживають їх". Ці почуття - це смисли, втілені в тонку художню (естетичну) емоцію, тобто емоцію вищого порядку, яка, як давно помічено психологами та педагогами, наділена здатністю тривкого впливу (Василь Сухомлинський: "Спостерігаючи протягом багатьох років розумову працю учнів, я переконався, що в періоди великого піднесення думка дитини стає особливо ясною, а запам'ятовування відбувається найінтенсивніше").

Художні смисли, котрі здатні дарувати учням літературні твори, складають цілий спектр того, що зазвичай позначається стандартним висловом "пізнавальний та виховний вплив літератури". Це і патріотичне, і морально-етичне, естетичне виховання, це і образне бачення минувшини, і здатність розуміти людину, проникати у її внутрішній світ...

І при всьому тому, не треба забувати, що урок літератури - це урок висловлювання думки як в усній, так і в письмовій формі.

Як бачимо, потенційні можливості літературної освіти настільки великі, що вона окрім того, що здатна бути "еліксиром для розвитку мозку дитини", "вирощувати" (слово Шалви Амонашвілі) такі компетентності як розуміння та інтерпретація літературних текстів, володіння навичками усного та писемного мовлення, ще й протистояти розвитку кліповій свідомості.

То що ж необхідне для того, щоб цей потужний потенціал художньої літератури як навчального предмету був реалізований в новій українській школі? На нашу думку, потрібні три умови:

1) час, якого було б достатньо для того, щоб сконцентруватися на творі з метою його якомога глибшого осягнення;

2) принципово нові програми, що складалися б з імен і творів, наділених притягальною, а не відштовхувальною силою;

3) учитель з відповідною професійною підготовкою, здатний допомогти учням відкрити смислові та естетичні сутності літературного твору, сприйняти його пізнавальний та виховний потенціал.
Григорій Клочек, доктор філологічних наук, професор, Освітня політика.
Але названі три умови - це три проблеми, які ще потребують свого вирішення.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
про сенс літературної освіти

# data[].attributes.attachment_link.title
Про сенс літературної освіти в школі

# data[].attributes.attachment_link.description
Якщо у наш прагматичний час ще досі не прозвучало прямо поставлене питання: "А з якою метою художня література взагалі вивчається у школі?", то це лише завдяки колишньому авторитету цього навчального предмета. Про роль літератури у сучасній школі розмірковує доктор філологічних наук, професор Григорій Клочек. "А з якою метою художня література взагалі вивчається у школі?"