# data[].attributes.headline
Повторюємо матеріал

# data[].attributes.subject
Повторюємо матеріал

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Хочете якісно опрацювати твір з української літератури або відтворити в пам'яті і згадати вже прочитане? Нова стаття про твір Івана Багряного "Тигролови" уже чекає вашого прочитання! Дізнайтеся просто зараз про життєві випробування та пригоди Григорія Многогрішного.

Літературний рід:

епос

Жанр твору:

пригодницький роман

Пригодницький роман - це роман, сюжет якого насичений незвичайними подіями й характеризується їх несподіваним поворотом, значною динамікою розгортання. Для нього характерні такі мотиви, як: утечі та переслідування, сміливі припущення та розгадування; атмосфера таємничості й загадковості; винятковість та непересічність особистості головного персонажа; чітке розмежування персонажів на позитивних і негативних; романтичне кохання; щасливий фінал.

Тематика роману "Тигролови":

вплив сталінського терору на долю окремої особистості та українського народу загалом; змалювання побуту і традицій українських переселенців Далекого Сходу; романтичне кохання Григорія Многогрішного й Наталки Сірківни.

Головна ідея:

утвердження перемоги добра над злом, свободи та гідності людини як найвищих цінностей, моральних чеснот як запоруки повноцінного життя. Автор переконує, що за будь-яких обставин людина повинна залишатися Людиною.

Історія написання:

Роман ґрунтується на особистих враженнях автора. Іван Багряний, який зазнав переслідувань із боку радянської влади, перебував на Далекому Сході понад п'ять років: спочатку - як висланець, якому заборонили протягом трьох років проживати в Україні, а потім - як каторжанин "БАМЛАГу" (табору Байкало-Амурської магістралі - залізниці, будованої силами ув'язнених). Митець об'їздив ці землі, займався мисливством у тайзі, отримав безліч вражень, які потребували творчого втілення.

Перебуваючи на окупованій німцями території, Іван Багряний подався на Західну Україну, щоб воювати в лавах Української Повстанської Армії. Налагоджуючи відповідні зв'язки, він восени 1943 року деякий час жив у курортному містечку Моршин (неподалік від Львова), де поправляв підірване в сталінських тюрмах здоров'я, лікувався від туберкульозу.

Одного разу Багряному повідомили, що його розшукують гестапівці, які почали справжнє полювання на активістів українського національного руху. Місцеві патріоти сховали його в конспіративній оунівській квартирі. Саме тут він усього за 14 днів написав роман, побудований на далекосхідних враженнях.

Твір І. Багряного вперше побачив світ у 1944 р., його було надруковано в часописі "Вечірня година" під назвою "Звіролови". Авторську назву ("Тигролови") без дозволу автора змінив редактор журналу. Після війни, в 1947 р., роман вийшов окремою книгою.

Час дії роману:

30-ті роки XX cт.

Композиція:

Твір складається з двох частин, дванадцяти розділів, які поділяються на підрозділи. Кожен із розділів та підрозділів має свою назву.

Основні персонажі

Григорій Многогрішний,

родина Сірків (Денис Сірко, Сірчиха, їхні діти Гриць та Наталка),

майор НКВС Медвин.

Григорій Многогрішний

У творі немає детальної характеристики зовнішності головного героя. Що ж до його характеру, то це надзвичайно вольова, рішуча, сильна та незламна особистість із величезною жагою до життя, до боротьби за свої ідеали. Ці його риси проявляються протягом усього твору: він не зламався на допитах у радянських катівнях, вистрибнув із потяга, хоча шанс вижити був один зі ста, витримав усі надзвичайні випробування в тайзі.

Кредо героя - "Ліпше вмирати біжучи, ніж жити гниючи!" Григорій здатний до дуже глибоких почуттів та переживань. Так, надзвичайно зворушливими постають його почуття до родини Сірків, яка його прихистила, ніжна любов до Наталки: він бореться зі своїм почуттям до дівчини, оскільки знає, що може занапастити її, бо є втікачем, якого будь-якої хвилини можуть спіймати.

Крім того, Григорій - справжній патріот України, готовий пожертвувати заради батьківщини власним життям. Григорій є правнуком гетьмана Дем'яна Многогрішного: у такий спосіб автор підкреслює спадкоємність волелюбних ідей українців (Дем'ян Многогрішний - гетьман Лівобережної України (1668-1672), якого російська влада спочатку хотіла стратити, а потім заслала в Сибір).

Родина Сірків

Родина українців, що переселилися на Далекий Схід. Вони пам'ятають історію свого роду, шанують Бога та українські народні традиції, дотримуються звичаїв, за якими жили їхні діди-прадіди. Загалом усі члени цієї родини є втіленням найкращих душевних рис: доброти, щирості, чуйності тощо.

Денис Сірко

"Кремезний, броватий, волохаті груди в пазусі". "Не дід, а вусатий дідуган, дебелий, високий, червоновидий, волохаті груди випинаються з білої пазухи. На ногах ічаги, на голові пропотілий кашкет, ватяні штани на нім, дарма що така спека, при боці мисливський ніж, а коло сідла в переднього коня приторочена гвинтівка".

Старий Сірко відповідально ставився до праці, був небагатослівний, досить стриманий у почуттях. Він - люблячий та дбайливий батько, який робив усе, щоб зберегти добробут та щастя своєї сім'ї. Денис Сірко - мудра, шляхетна та чуйна людина, завжди готова прийти на допомогу, дати гарну пораду, він розуміє близьких людей із півслова.

Сірчиха

"...їй понад п'ятдесят років, а вона виглядає ще молодо й бадьоро. І голос у неї такий, як у дочки, тільки не такий гострий, якийсь тепліший, ближчий".

Це ідеалізований образ доброї, ніжної, турботливої матері-берегині. Її любов до дітей є надзвичайною. І до Григорія вона поставилася як до рідної дитини, турбувалася про нього та підтримувала в усьому.

Гриць

Молодий Сірко - вправний мисливець, дуже сміливий, рішучий і водночас спокійний та врівноважений. Він - гідний син своїх батьків, до яких ставився з великою повагою. Оскільки Сірки жили у відлюдному місці, Грицеві дуже бракувало спілкування. Тому він із величезним задоволенням ділився з Многогрішним усім, що знав про таємниці тайги, різні мисливські премудрості. Він став для тезки справжнім побратимом.

Наталка

Наталка Сірківна - красуня, яка зросла в умовах дикої природи, що наклало значний відбиток на її характер. Вона надзвичайно смілива, не боїться жодних труднощів, бере участь у полюванні на тигрів нарівні з чоловіками. Наталка дуже наполеглива, коли хоче чогось досягти: " Як що заволоділо її серцем, то вже край".

Вона видається гордою та неприступною, суворою та гонористою:

"Дивна вона, ця дівчина... Вона навіть не розуміла, яка вона чарівна, ... така, як ота рослина дивна, що ти її торкнеш рукою, а вона аж повернеться і напустить тонюсіньких колючок у руку. І це дівчина - звіроловка, переможниця страхіть усяких! Як та дика коза, що боїться, щоб її не впіймали, і не дається навіть підступити" (Григорій про Наталку).

Проте за цією неприступністю ховається дуже тонка, палка душа, просто Наталка дуже стримана у вияві своїх почуттів. Вона закохалася в Григорія, проте дуже довгий час приховувала свої почуття до нього. Її кохання до хлопця виявилося настільки сильним, що вона наважилася покинути батьків та ризикнути власним життя заради коханого.

Медвин

Майор НКВС, ворог Григорія Многогрішного.

Майор Медвин - жахливе породження радянської тоталітарної системи, яка створила не тюрми, а справжні катівні. Медвин постає як справжнє втілення всього злого та ницого в людині, це вкрай жорстока людина, справжній садист, що втішається, принижуючи інших. Але за вдаваною самовпевненістю Медвина ховаються моральна слабкість, боягузтво.

Думка, що Григорій - український націоналіст, якого він катував, - утік та перебуває на свободі, викликає в нього паніку; спогади про людей, яких він катував, отруюють його життя, позбавляють спокою:

Коли Григорій в кульмінаційній сцені роману знаходить свого ката, той утрачає обличчя:

У романі також діє ціла низка другорядних персонажів: Морози (родина, яка дружила з Сірками), тунгуз Пятро Дядоров, його дружина Фійона та багато інших.

ЧАСТИНА ПЕРША

Розділ 1. Дракон

Транссибірською магістраллю летів дракон. Насправді то був спецешелон ОГПУ-НКВС, що віз арештантів, - "ешелон смерті". Потяг складався з шістдесяти коробок-вагонів - шістдесяти суглобів. Спереду вогненноока голова - це паротяг "Й. С." (Йосип Сталін). Ззаду - паротяг "Ф. Д." (Фелікс Дзержинський). На тендері прожектор - "довгий вогненний хвіст". Час від часу чулися постріли вартових: може, так вони долали власний страх, або ж здавалося, ніби хтось насмілився тікати.

Під час кожної зупинки аргати (охоронці) біжать по дахах та, стукаючи палицями, перевіряють, чи ніхто не проламав верхівки вагонів. А начальник етапу біжить від "Й. С." до середнього, тридцять другого вагону, щоб перевірити, чи не втік один із полонених. Начальник гукає: "Многогрішний!" та, почувши відповідь: "Я...", запитує ім'я. "Григорій",- відповідає арештант, і начальник етапу спокійно та задоволено повертається до голови дракона.

Минуло 15 діб шаленого гону. Потяг дістався останньої станції. Після неї арештантів чекає подорож морем -

Подейкували, що пункт призначення - Магадан.

Каторжників вивели з поржавілих вагонів: їх було стільки, що ставало невтямки, як вони взагалі помістилися в потяг. Багатьом арештантам було років по 20-25, та виглядали вони, неначе старці. Вони були напівголі, брудні, виснажені, безправні, приречені. Начальник оглянув мучеників, голосно вигукнув: "Многогрішний!!!", проте ніхто не відгукнувся.

Згодом виявили сліди диверсії: чотири дощечки були перерізані ножем двічі. Напевно, Многогрішний почав цю кропітку роботу, що вимагала надлюдського терпіння, ще від Уралу, а тепер нарешті вистрибнув на ходу поїзда - стрибнув, як видавалося, "у певну смерть", але не здався (99 шансів проти одного було за те, що від нього залишаться самі шматки).

- лунали слова сміливця в головах арештантів. Ніхто не видав Григорія, хоча арештанти знали, як і де він стрибнув: арештантська дружба - священна.

Відпливали каторжники, прощаючись із землею. А за пароплавом потягнулася легенда про сміливця - правнука першого каторжанина Сибіру, гетьмана Дем'яна Многогрішного. Тим часом по всій магістралі та прикордонних заставах летіла телеграма-блискавка про розшук небезпечного державного злочинця - русявого двадцятип'ятирічного юнака, атлета та авіатора, засудженого на 25 років.

Розділ 2. Світ на колесах

Тим часом від Нєгорєлого до Владивостока рухався інший потяг - так званий "Тихоокеанський експрес нумер один". Усе тут було зовсім іншим: усюди панувала розкіш, а пасажирами були інженери, партробітники, бюрократи, прокурори тощо - весь "цвіт робітничо-селянської імперії". Вони прямували до омріяного ельдорадо (казкового краю) на берегах Тихого океану. Арсеньєв - ось хто був промотором цього руху! Саме він відкрив ці непізнані землі, що манили до себе кожного пасажира експресу...

Одного дня пасажир експресу, професор історії, розповів легенду про перших каторжників Сибіру - протопопа Аввакума та малоросійського гетьмана Дем'яна Многогрішного. І ось, ніби ілюстрація до цієї історії, за вікном з'явилася нова картина: вздовж колії стояли каторжники (працівники БАМЛАГу - табору Байкало-Амурської магістралі). Із лопатами та тачками, по коліна у воді та болоті, ці мученики прокладали магістраль. Пасажири елітного потягу почали кидати каторжникам різні речі: пачки махорки, цигарки, плитки шоколаду, гроші. В'язні табору кинулися до подарунків, топчучи одне одного... Проте нові враження, нові краєвиди враз стерли з пам'яті цю сумну картину.

... У салон-вагоні лишилося мало люду: при вікні, біля столика, самотньо сидів майор (Медвин):

А в іншому кінці салон-вагона зібралася весела компанія - п'ятеро чоловіків, "прожигателів" життя та шукачів пригод. Компанія пила, їла, гучно розмовляла та сміялась. Раптом до салон-вагона ввійшло двоє чоловіків у гумових плащах. Спершу вони сиділи, перемовлялися й переглядалися, а потім попросили одного з учасників компанії йти слідом за ними: "Ви заарештовані!". Як виявилося, розшукували Многогрішного. Майор владнав ситуацію, пояснив, що це - ніякий не Многогрішний: з ним він особисто мав справу!

Усі розійшлись, у салон-вагоні лишився лише майор. Він згадував епопею веденого ним слідства над отим бортмеханіком та авіаконструктором - "над тим зоологічним націоналістом, над тим дияволом в образі людини" (Многогрішним). Він згадував, як жорстоко катував хлопця, вимагаючи зізнання, виламував ребра, вивертав суглоби, проте той мовчав презирливо.

Юнак обіцяв, що переслідуватиме майора протягом усього життя, як і всі, кого той замордував. Многогрішний не давав майору ні хвилини спокою, приходив і уві сні, і в мареннях, отруював будь-які радісні хвилини. Медвин відчував, що поки Григорій житиме на світі, він не матиме спокою. Він сподівався, що заслання на Далекий Схід у табір стане для хлопцем смертним вироком. Проте Многогрішний утік...

Розділ 3. Навзаводи зі смертю

Тайга була оповита тишею. Лісний мешканець, бурундучок, відчув чиюсь присутність поблизу. То був Григорій. Ішов п'ятий день його блукання в тайзі. Многогрішний планував чкурнути " геть за межі цієї "батьківщини", геть в Маньчжурію, Японію, Аляску, в Китай". Утома виснажувала Григорія, а далі прийшов голод. Здавалося, тайга - скарбниця поживи, та не знайшов тут Григорій жодної ягоди, жодної тварини. Проте він не впадав у відчай.

Аж раптом напроти нього з'явився бурундучок, що ласував горішком. Григорій кинувся за тваринкою, довго гнався за нею, аж поки бурундук не сховався в дуплі. Чоловік гупав палицею - жодного результату. Тоді він вирішив понишпорити в дуплі руками - знайшов цілу купу горішків. Напхав ними повні кишені, напхав за пазуху, а тоді ласував ними, знайшовши ще й декілька часничин у землі. Голод ущух, сили потроху почали повертатися.

Григорій продовжив свій шлях: спустився в падь, де був підземний струмочок. Він напився вдосталь, а потім пішов стежкою вгору. Стежка вивела його до річки. Стомлений мандрівник занурився у воду. Раптом у воді щось виблиснуло. То був мисливський ніж - справжня зброя! Григорій добряче його відчистив, нагострив, прикріпив до пояса. Довго ще йшов тайгою. Прямуючи далі, він раптом почув постріл і чийсь крик - "жахливий, нелюдський крик, дитячий чи дівочий". Григорій негайно побіг у той бік.

Величезний чорний ведмідь накинувся на людину, що сховалась у щілині між каменями. Піддавшись інстинкту, парубок швидко кинувся на допомогу. Він устромив у горлянку ведмедя щойно знайдений ніж, побачив, як якась струнка й простоволоса людина в одягу звіролова кинулася до нього, і одразу ж знепритомнів.

Розділ 4. Родина тигроловів

Крізь сон пробивалася пісня. Григорій подумав, що то, напевно, співає Наталка - його сестра, а він лежить поранений удома. Проте, розплющивши очі, Григорій побачив зовсім незнайому йому місцину. Перед ним сиділа не сестра, а якась чужа дівчина -

Дівчину також звали Наталкою.

Роззирнувся - у хаті багато образів, та й чимось нагадує вона українське житло. А почувши про те, що батько Наталки (Денис Сірко) разом зі своїм сином Грицем планують їхати до Києва, Григорій не знав, що й думати: пригадав Лук'янівську в'язницю, як він тікав із неї. Тікав, тікав, та і знову повернувся на Україну?! Як же воно так? Проте матір Наталки заспокоїла хлопця: виявилося, що в тайзі багато переселенців з України, саме вони створили тут свою власну Україну, "і Київ ще тут є десь один".

Випили по чарці (Григорію дали чарку не лише з горілкою, а й з цілющими травами), а потім Гриць і старий Сірко рушили до Києва.

Зі слів Наталки Григорій дізнався про те, що він марив п'ять днів, ледь не помер, проте Сірки, що знали різні ліки, змогли виходити його. У гарячці він вигукував різні страшні речі, згадував карцери, в'язниці, розстріли... Многогрішний відмахувався від питань дівчини про ці речі: мовляв, читав багато страшних книг. Наталка розповіла Григорієві і про те, як він опинився в родині Сірків. Дівчина пішла на полювання на птахів, зустріла ведмежа, не подумавши, схопила його, аж раптом прийшла матір ведмежати й кинулася, оскаженіла, на дівчину. Григорій убив ведмедицю, рятуючи Наталчине життя. Сірки забрали його, напівмертвого, до себе та врятували.

Григорій розглядав світлини в хаті Сірків. Одна з них дуже його зацікавила: у дерев'яній клітці був тигр, а коло неї стояли четверо мисливців: один старий і троє молодих. Серед них була й Наталка! Вона розповіла, що родина її, рід Сірків, - мисливці, що полюють на тигрів, при цьому не вбивають їх, а ловлять руками: за вбитого тигра дають лише тисячу, а от за живого й неушкодженого - 12-15 тисяч карбованців. Тигрів вони ловили вчотирьох: Наталка з батьком та братами Грицьком та Миколою. Микола загинув минулого року на полюванні. Григорій був уражений сміливістю Наталки та її вродою.

... Стара Сірчиха розповіла Григорію, що тут він у повній безпеці: до найближчого селища (Копитонівки) більше, ніж 50 км. Вона ставилася до парубка, як до рідного сина. Жінці

"...понад п'ятдесят років, а вона виглядає ще молодо і бадьоро. І голос у неї такий, як у дочки, тільки не такий гострий, якийсь тепліший, ближчий".

" У сміливих щастя завжди є!"

- любила примовляти Сірчиха. Вона почала розповідати про те, як Сірки переїхали в тайгу з України, ще в далекому 1887 році. Спершу важко було освоїтися, звикнути, та згодом почали господарювати: тайга - величезний простір з надзвичайними можливостями та ресурсами для господарювання.

Розповіла, що в Сірків родина була велика - близько 50 чоловік (сини та дочки, невістки, діти, онуки)! Переселенцям жилося добре, проте вони тужили за Україною:

Після приходу радянської влади Денис Сірко з дружиною від'їхали від родичів та перебралися в інше місце, де людей мало і " власть не так чіпляється", побудували хатину. На новому місці вони жили вже років із десять.

Нарешті повернулися й чоловіки: Денис Сірко ("вусатий дідуган, дебелий, високий, червоновидий, волохаті груди випинаються з білої пазухи") та Гриць, Наталчин брат, схожий на Дениса ("..високий, як батько, дебелий красень. Молодий - років 25. На ньому військовий старенький френч. На ногах ічиги, на голові набакир кепка, з-під неї буйний чуб кучерявиться...").

Старий Сірко привіз подарунок Григорієві - нову гвинтівку. І коня йому подарував. А потім уся родина пішла обідати.

Розділ 5. П'ятнування

Наступного дня Сірки та Григорій тренувалися стріляти. Гриць намалював крейдою на високих кедрах голови оленів, і стали п'ятнувати, тобто влучати по п'ятнах (плямах). На жаль, Григорій жодною кулею не влучив у ціль, хоч і не був новачком у стрілецькій справі: усі кулі потрапили трохи вище. Старий Сірко все одно похвалив Григорія, пояснивши невдачу тим, що рушниця забирала трішки вгору й до неї треба було приноровитися.

Розділ 6. В пралісах Сіхоте-Аліню

Сірки з Григорієм відправилися на пантування. Ізюбри (рудувато-сірі олені) дорогі своїми пантами - молодими рогами (ізюбр-самець щороку змінює роги), тому на них і ведуть полювання. При цьому треба бути обачними: панти, проткнуті кулею, не цінуються.

Дорогою Сірки зустріли родину Морозів: старого Мороза, його двох дочок - Ганну та Марійку - та зятя Мороза, чоловіка Ганни. Морози були давніми друзями Сірків, раніше вони мешкали в одному селі. Дві родини вирішили заночувати разом на місці зустрічі, а рано вранці розпрощалися.

Сірки нарешті дійшли до Голубої Паді, де стояла мисливська хатина. Полювання тривало кілька ночей і було вдалим. Одного з ізюбрів підстрелив Григорій. Григорій дедалі більше милувався Наталкою, закохувався в неї.

ЧАСТИНА ДРУГА

Розділ 7. Memento mori

Наталка і Гриць дуже прагнули вполювати тайменя, який жив між кам'яними брилами у водяній прірві й лише іноді показувався на чистих мілинах...

Раптом скажено загриміло: заклекотали вісім літаків. Вони летіли низько над паддю. Григорій був приголомшений, у нього з'явилося передчуття чогось страшного...

... До табору мисливців завітав несподіваний гість - тунгуз Пятро Дядоров. Він розповів, що нещодавно в тайзі впав літак, тепер начальник наказав усім шукати його, через це тунгуз був вимушений припинити пантування. Сірко розповів Григорію про нещасливу долю тунгуза: він мав жінку на ім'я Фійона - московку, "мальовану кралю", що весь час "крутила" з парубками, а після того, яка вийшла заміж, зраджувала чоловіка.

... Григорій намагався боротися зі своїм коханням до Наталки, проте в нього нічого не виходило. Він розумів, що він - ніхто, утікач "без права на життя" і якби дівчина відповіла на його почуття, це було б великим нещастям для обох. Проте Григорій уже не міг покинути Сірків.

Коли місяць пантування завершився, Сірки стали збиратися назад. Наталка з батьком одразу поїхали додому, а юнаки змайстрували пліт та попливли річкою Мухень, щоб доставити м'ясо на заготівельний пункт. Віддавши м'ясо, хлопці вирушили додому.

Розділ 8. Осінь у тайзі

До тайги прийшла осінь. Наталка стала поводитися якось дивно: уникала Григорія, її мати помітила, що з нею щось негаразд...

Розділ 9. Зима

Сірки полювали на білок, вивірку та інших дрібних звірят...

Одного дня Григорій вирішив піти полювати на білок, проте зайшов занадто далеко - без сірників, без гвинтівки - лише з дробовиком. Хотів піти додому, проте не знав, у який бік іти. Сипав сильний сніг, нічого не було видно. Врешті юнакові довелося сісти під кедрами й чекати ранку. Він не витримав і задрімав. Його розбудило те, що хтось лизькав його в ніс. То був Заливай - пес Наталки. А за ним з'явилася й сама Наталка. Вона допомагала Григорію шукати шлях додому, та вони заблукали й тому вирішили спершу переночувати. Наталка знайшла скелю, де було сухо, й вони зупинилися там.

Наталка заснула першою, уві сні ненароком обперлася на груди Григорієві. Той не зміг стриматися й один раз поцілував її. Від цього Наталка прокинулася й спалахнула. Вона схопилася, швидко повернулася й пішла. Навіть свій вінчестер забула. Григорій кляв себе, називав злодієм. Парубок йшов до табору засмучений і збентежений. Лише коли почув веселий Наталчин сміх, Григорій повернувся до табору...

... Сірки святкували Різдво згідно з народними звичаями,

Розділ 10. Рейд на Хабаровськ

Гриць та Григорій вирушили до Хабаровська, щоб здати хутро, оформити дозвіл на зброю та поновити контракти. Вони поїхали експресом, що їхав від Владивостока до Москви та навпаки. То був дивний потяг: їздив, коли хотів, зупинявся, коли хотів, і квитків ніхто не мав. На одній зі станцій до вагону зайшли двоє офіцерів НКВС з ліхтариками, світили в обличчя чоловіків. Побачивши дивне, екзотичне вбрання Григорія та Гриця ("розцяцьковані унти і дохи"), вони пройшли далі, прийнявши їх за екзотично вбраних представників місцевої, а то й центральної влади.

У Хабаровську, столиці Далекосхідного краю, у "Дальзаготхутрі" хлопці здали свою хутрину, поновили контракти, дістали купу грошей. Зайшовши в Державну інспекцію в справах мисливства, вони зустрілися зі старшим інспектором Васею Потаюком, який був добрим приятелем Сірків. Він із сумом сказав, що за новими порядками за дозволом на зброю доведеться звертатися до НКВС. Григорій залишився чекати надворі біля відділення, він відчував подих небезпеки.

Гриця дуже довго розпитували, чи не бачив він у тайзі нікого підозрілого, а дозволу на зброю так і не дали. Хлопці накупили в гастрономі багато різних продуктів, пішли до ресторану, вийшли звідти лише опівночі. Дорогою до станції на хлопців напав якийсь чоловік, вигукнув "Руки вгору!" та наставив пістолет, проте вони майстерно впоралися з нападником, вибивши з рук пістолета та вдаривши так, що той аж повалився в сніг. Гриць припустив, що то був грабіжник, який побачив, що в них багато грошей, проте Григорія мучили підозри, що за цим нападом криється величезна загроза.

Розділ 11. На кішку

Родина тигроловів разом із Григорієм наважилися вирушити на полювання на тигра. Старий Сірко вагався, адже вже не було в живих Миколи, а для Григорія це було перше в житті полювання. Григорій мужньо погодився замінити Миколу.

Дорогою Сірки та Григорій помітили написи на снігу:

Страшні здогадки охопили Григорія: Фійона - то московка, дружина тунгуза Дядорова, а до чого тут Медвин? Це ж прізвище його ката. Не вірилося, що Медвин тут, проте Многогрішний згадав, що десь поруч у тайзі будують якісь військові споруди...

Тигролови помітили сліди двох тигрів - дорослої кішки та її дитини. Поділили між собою собак, пішли за слідами, дійшли до річки Даубіхе. Надворі вже сутеніло. Проти ночі на тигрів не полюють, отож біля річки поставили намет, переночували там, а зранку продовжили йти. З-за дерев раптом показався смугастий звір - Сірки та Григорій підстрелили його. То була доросла кішка.

Погналися за її дитинчам дуже швидко. І все сталося за декілька секунд: старий Сірко встромив у пащу коляку, Григорій миттю накинув петлю, затягнув. Все, зроблено! Гриць і Григорій пішли забирати стару кішку. Вона померла (смертельно поранив її перший же постріл у груди). А для молодого тигра, якого вдалося взяти живим, старий Сірко змайстрував клітку, усі разом туди його помістили.

Уранці мисливці вирушили до намету. Коли підійшли - побачили, що в наметі ночував хтось чужий: коло намету були чиїсь сліди, було випито весь спирт із бляшанки, забрали соболя й одну сокиру. Григорій побачив на снігу недопалок від дорогої цигарки "Золота марка". Такі цигарки завжди курила одна людина - Медвин. Григорій, нікому нічого не сказавши, зарядивши гвинтівку, кинувся навздогін. Біг довго, але досягнув мети. Назустріч Многогрішному їхали коні із саньми, а в санях - двоє чоловіків. Коні відчули запах тигрів, брикалися так, що аж сани перевернулися. Обидва чоловіки випали в сніг.

Григорій скомандував чоловікам кинути зброю та підняти руки вгору. Один із чоловіків був у кашкеті. Григорій упізнав у ньому Медвина. Той тіпався, як боягуз. Григорій підкинув гвинтівку й застрелив Медвина. Другий чоловік кинувся навтьоки. Утікач обернувся і вистрелив з пістоля. Григорій сказав: "Хіба так стріляють?", а потім підстрелив і супутника Медвина. Біля тіла вбитого майора він написав на снігу пальцем:

Раптом до хлопця підійшла Наталка, спитала, що він зробив. У її тоні Григорій відчув те, що вона приховувала місяцями, - любов до нього. Вона благала його залишитися в Сірків. Григорій пояснив дівчині, що вбив ката, який мучив його за те, що він любив батьківщину, і тепер через убивство майора його шукатимуть так, що "всі нетрі поставлять догори ногами". Він розказав, що його присудили до двадцяти п'яти років каторги -

Наталка зрозуміла, що їм доведеться навіки попрощатися. Вона поцілувала Григорія, вклавши в цей поцілунок усю душу. Дівчина порадила Григорієві зайти до заїмки, взяти коня, харчі, сірники, а потім йти на Маньчжурію - і зі слізьми подалася до табору.

Розділ 12. Навзаводи зі щастям

Григорій знав, що мусив тікати, проте йому дуже хотілося востаннє побачити Сірків, які замінили йому батьків. Він дійшов до Сіркової пасіки, зупинився там у будиночку та все одно продовжував вагатися, чи зайти до рідної хати. Григорій все ж таки не зміг стриматися та зайшов до Сірків. Його зустріли, як рідну дитину. Григорій сказав, що прощається з ними навіки. Сірки допомагали хлопцеві збиратися й плакали. Аж раптом вийшла Наталка, виряджена, як на полювання. Вона опустилася навколішки перед враженими батьками й зізналася, що вирішила піти з Григорієм, благала благословити їх.

Сірки зрозуміли, що вибору не мають, бо тільки з Григорієм їхня дочка буде щасливою, тому наважилися відпустити дочку й благословили її. Наталка шалено обіймала батька й матір та втішала їх: у Маньчжурії живе тітка й інші родичі, вони допоможуть їй та Григорію. А також сказала, що вони візьмуть з собою пса Заливая, і він принесе Сіркам звістку, коли закохані будуть у безпеці.

... Однієї ночі на Маньчжурському кордоні, біля станиці Пашкове, почалася стрілянина, пролунало кілька вибухів.

Сподіваємося, стаття була для вас корисною та пізнавальною. Заохочуємо прочитати твір у повному варіанті, щоби поглибити свої знання про радянську добу, сталінські репресії та їх вплив на долі людей. Пишіть коментар внизу, якщо сподобалася стаття!

Хочеш більше корисних матеріалів для підготовки до ЗНО? Підписуйся на наш канал на Youtube ! Там багатеЗНО цікавого :)

Тигролови Аналіз твору Цитатна характеристика Українська література

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Багряний "Тигролови": аналіз твору, цитатна характеристика персонажів, скорочений переказ!

# data[].attributes.attachment_link.description
Хочете якісно опрацювати твір з української літератури або відтворити в пам'яті і згадати вже прочитане? Нова стаття про твір Івана Багряного "Тигролови" уже чекає вашого прочитання! Дізнайтеся просто зараз про життєві випробування та пригоди Григорія Многогрішного. Літературний рід: епос Жанр твору: пригодницький роман Пригодницький роман - це роман, сюжет якого насичений незвичайними подіями й характеризується їх несподіваним поворотом, значною динамікою розгортання.

# data[].attributes.headline
Готуємося до ЗНО

# data[].attributes.subject
Готуємося до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
UkrTesti.com - тести для самоперевірки з української літератури та мови

# data[].attributes.attachment_link.title
Список усіх тестів з української літератури для підготовки до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.description
Перелік тестів для самоперевірки з української літератури (з відповідями), котрі слугують для підготовки до іспитів, контрольних робіт та ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Цей роман вперше з'явився в програмі ЗНО з української мови та літератури лише цього року, тому, найімовіршіше, ви знайдете не багато матеріалів, у яких аналізуватимуть його особливості. Досі твір вивчали лише побіжно в рамках шкільної програми з літератури. Ми ж пропонуємо уважино його прочитати і ґрунтовно проаналізувати разом із нами.
Рід літератури: епос.
Жанр: автобіографічний роман.
Тема: роздуми митця про сенс земного буття, загадковість і велич людської душі, її поривання до гармонії та краси шляхом осягнення і минулого, і майбутнього; теми жінки, кохання.
Ідея: утвердження торжества молодості, енергії, краси, щастя і творчості, непереможного життєлюбства; поетизація вільного творчого начала в українській людині, пробудженій до нового життя.

Композиційно-стильові особливості: в основі роману - власний досвід роботи письменника на Одеській кіностудії в 1925-1927 рр. та його співпраця з В. Кричевським, П. Нечесою, О. Довженком та Ітою Пензо, які згодом стали прототипами головних героїв:

То-Ма-Кі (Товариш Майстер Кіно) - сам Юрій Яновський

Сев - режисер О. Довженко

Професор - художник, знавець старовини професор В. Кричевський

Директор - Павло Нечеса (очолював кінофабрику)

Тайах - відома балерина Іта Пензо, пізніше репресована, подобалася Довженкові та Яновському

Богдан - актор Григорій Гричер

Місто - портова Одеса, тодішній "Голлівуд на березі Чорного моря".

Незвичний, новий для української літератури сюжет.
У романтичному творі є і любовна колізія, і Прекрасна Дама. Тут це загадкова танцівниця Тайах, у яку закохані Сев, То-Ма-Кі та Богдан. Це сильні, вольові натури, якими і мають бути романтичні герої.

Любовна сюжетна лінія у творі є втіленням етичного кредо митця, який сповідує культ жіночності, вірної дружби, краси людських взаємин.

Роман "Майстер корабля" (1928) з'явився о тій порі, коли багато українських письменників, слідом за М. Хвильовим, який відверто поставив питання "Камо грядеши?", "Україна чи Малоросія?", шукали відповіді на них. Яким шляхом розвиватиметься тепер українська нація і культура зокрема?

Саме тоді з'являються романи В. Підмогильного "Місто", "Невеличка драма", М. Івченка "Робітні сили", Є. Плужника "Недуга", В. Винниченка "Сонячна машина", М. Хвильового "Санаторійна зона", "Вальдшнепи", в яких провідне місце відводиться творчій інтелігенції, власне, еліті суспільства.

Це абсолютно не збігалося із нав'язуваною більшовицькою ідеологією правлячою роллю робітничого класу як гегемона. В цьому ж ряду і роман "Майстер корабля" Юрія Яновського.

Це був абсолютно новаторський (за змістом і формою) твір в українській літературі. Вплив зарубіжної романтичної класики відчувається тільки на рівні світоглядному, що лише розширило художні обрії роману.

Композиція досить вільна, роман ніби розбудовується на очах. Незвична форма оповіді - монолог-сповідь сімдесятилітнього То-Ма-Кі, який згадує свою далеку молодість, пов'язану з кіномистецтвом. Читач мандрує разом із героями з майбутнього в минуле. Таємничі, часом небезпечні пригоди змінюють одна одну.

Дія відбувається то в Одесі, то в Італії, Румунії, навіть на острові Ява. Мариністичний колорит Міста, що з'явився в українській літературі чи не вперше в такому обсязі, змінюється екзотикою чужих країн.

Екзотичні також імена героїв: Тайах, Сев, То-Ма-Кі, його сини Майкл і Генрі. Автор сміливо став в опозицію до літературних трафаретів. Усе це не сподобалося тогочасній критиці.

У романтичному творі обов'язково має бути любовна колізія і Прекрасна Дама. Тут це загадкова танцівниця Тайах, в яку закохані Сев, То-Ма-Кі та Богдан. Усі вони готові впасти їй до ніг. Це сильні, вольові натури, якими і мають бути романтичні герої.

Любовна сюжетна лінія у творі є втіленням етичного кредо митця, який сповідує культ жіночності, вірної дружби, краси людських взаємин.

"Майстер корабля" написаний відчайдушним романтиком, залюбленим у море, життя, людей, письменником, що вміє "горіти" над твором. Тут утверджується "романтика вітаїзму", непереможне життєлюбство, до якого закликав у статтях М. Хвильовий і яке наснажувало багатьох митців 20-х рр. Ю. Яновський опоетизував вільне творче начало в українській людині, розбудженій до нового життя. (Це символізує будівництво вітрильника.)

Майстер на носі корабля - дерев'яна фігурка із профілем жінки, яка веде його вперед, оберігає від рифів. Що повинна взяти з собою в подальшу дорогу українська нація? Який багаж духовності, які морально-етичні вартості? Що буде оберігати її в майбутньому? Ці проблеми і порушуються в романі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Аналіз роману "Майстер корабля"

# data[].attributes.attachment_link.description
Цей роман вперше з'явився в програмі ЗНО з української мови та літератури лише цього року, тому, найімовіршіше, ви знайдете не багато матеріалів, у яких аналізуватимуть його особливості. Досі твір вивчали лише побіжно в рамках шкільної програми з літератури. Ми ж пропонуємо уважино його прочитати і ґрунтовно проаналізувати разом із нами.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
тест за твором 'майстер корабля' (ю. яновський) - пройти онлайн тест

# data[].attributes.attachment_link.title
Тест за твором 'Майстер корабля' (Ю. Яновський) - Пройти онлайн тест

# data[].attributes.attachment_link.description
Тест за твором 'Майстер корабля' (Ю. Яновський) - Пройти онлайн тест

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дізнайтеся все, що потрібно знати до ЗНО, про поему "Слово про похід Ігорів" з нашого матеріалу. Це і переказ, і аналіз, і важливі цитати.

Читайте більше цікавих і корисних статей про твори з літератури на сторінці "Список літератури до ЗНО"!
АВТОР ТЕКСТУ: викладач української мови Дмитро Заєць
1. Докладний переказ змісту поеми "Слово про похід Ігорів"

Курсивом виділено прямі цитати з твору
1) Заспів
На початку поеми сказано, що мова буде йти "по билицях нашого часу, а не за вимислом Бояна". (Боян - невідомий дружинний співець XI ст.) "Боян бо віщій, якщо хотів пісню творити, то розтікався мислю по древу, сірим вовком по землі, сизим орлом під хмарами..." Згадував він у своїх піснях "давніх часів усобиці", прославляв старого Ярослава [Мудрого], хороброго Мстислава [брата Ярослава]. Співець накладав пальці на живі струни гусел і вони "князям славу рокотали". Ця розповідь "від [часів] старого Володимира до нинішнього Ігоря, який укріпив ум силою своєю... навів свої хоробрі полки на землю Половецькую за землю Руськую".

Поема розповідає про події, пов'язані з невдалим походом весною [ 1185 p.] новгород-сіверського князя Ігоря Святославича, його брата Всеволода, сина Володимира та племінника Святослава Ольговича проти войовничих степових кочовиків-половців.
2) Ігор рушає в похід; загрозливі віщування
Ігор підготував військо до виступу проти ворога. Його бажання - відстояти рідну землю від набігу кочовиків, "списа переломити кінець поля Половецького", "напитися води шоломом з Дону" (тобто перемогти), здобути особисту славу.

Князя підтримує брат Всеволод. Він промовив: "Один брат [у мене], один світ світлий - ти, Ігорю! Обидва ми Святославичі! Сідлай, брате, свої бистрії коні, а мої вже готові, осідлані під Курськом, попереду. А мої ті куряни - воїни вправні: під трубами сповиті, під шоломами злеліяні, кінцем списа згодовані, путі їм відомі, яруги їм знайомі, луки у них напружені, сайдаки отворені, шаблі вигострені; самі скачуть, як ті сірі вовки в полі, шукаючи собі честі, а князю - слави".

Виступ у похід руських воїнів проти половців збігався із затемненням сонця. Ігор Святославич звернувся до свого війська: "Браття і дружино! Лучче ж убитим бути, аніж полоненим бути. Так всядьмо, браття, на свої бистрії коні та на Дін синій поглянем..." Половці небитими дорогами побігли до Дону великого, бо Ігор сюди військо веде. Злісний крик птахів, звірине виття створюють напружену атмосферу, якесь недобре передчуття.
3) Перша битва з половцями
" Довго ніч меркне. Зоря-світ запалала. Мла поля покрила. Щебіт солов'їв заснув, говір галок пробудивсь. Русичі великії поля черленими щитами перегородили, шукаючи собі честі, а князю - слави". Зранку у п'ятницю русичі розбили "погані полки половецькі". Дорогі оксамити, шовкові тканини, золото, красиві дівчата - все було у ворога захоплено. "Покривалами, і опанчами, і кожухами почали мости мостити по болотах і багнистих місцях,- і всякими узороччями половецькими".
4) Друга битва з половцями; поразка Ігорового війська
"Другого дня вельми рано кривавії зорі світ провіщають; чорнії тучі з моря ідуть, хочуть прикрити чотири сонця, а в них трепечуть блискавки синії. Бути грому великому! Іти дощу стрілами з Дону великого! Отут списам поломитись, отут шаблями пощербитись об шоломи половецькії, на ріці на Каялі, біля Дону великого! О Руськая земле, уже за горою єси! ("чотири сонця" - маються на увазі чотири князі, які брали участь у поході: Ігор, Всеволод, Святослав Ольгович, Володимир).
Ось вітри, Стрибожі внуки, віють з моря [Азовського ] стрілами на хоробрі полки Ігореві. Земля гуде. Ріки мутно течуть. Порохи поля покривають. Стяги говорять: половці ідуть від Дону, і від моря, і з усіх сторін руські полки обступили".
Ігорові полки щосили відбивались щитами від ворога. Проявив героїзм у запеклій війні Всеволод. "Куди тур поскочив, своїм золотим шоломом посвічуючи, там і лежать погані голови половецькії. Поскіпані шаблями гартованими шоломи оварськії тобою, яр-туре Всеволоде! Він завдав ці рани, дороге браття, забудьши почесть і життя, і города Чернігова отчий золотий стіл, і своєї милої жони, красної Глібівни, звичаї і обичаї".

Зранку до вечора, з вечора до світа летять стріли гартовані, гримлять шаблі об шоломи, тріщать списи... Чорна земля була засіяна мертвими та пораненими воїнами, залита кров'ю. Під час битви кочове плем'я ковуї, яке допомагало Ігореві, не витримало ворожого натиску і кинулося тікати. Ігор безуспішно намагався завернути їх на поле бою.

Билися вони день, билися другий. На третій день під полудень упали стяги Ігорові (тобто Ігор зазнав поразки). Жаль було князю і свого брата Всеволода, з яким довелось розлучитись, бо вони потрапили в полон до різних ханів.

Навіть природа сумувала за полеглими русичами: "Никне трава жалощами", дерева спустили свої віти.

5) Тужіння за Ігоровим військом
Невеселі часи настали. Загинуло військо Ігоря. Ігорового хороброго полку - не воскресити! Заплакали жони руські за своїми коханими, примовляючи: "Уже нам своїх милих лад ні мислю помислити, ні думою здумати, ні очима оглядіти, а злота і срібла того не мало загубити".

Горе розлилося по Руській землі, втратили веселість міста. Через князівські чвари ворогам відкрита дорога до пограбування. Князі " самі на себе крамолу кували, а поганії самі, з побідами набігаючи на Руськую землю, брали данину - по білці з [кожного] двора".

Два хоробрих Святославичі, Ігор і Всеволод, ненавмисно підтримали розбрат свого батька Святослава з іншими князями. Вони не виступили на ворога з усіма разом, а поодинці не так легко одержати перемогу.
6) Сон і золоте слово Святослава
У Києві князь Святослав (батько Ігоря та Всеволода) бачить незрозумілий, смутний сон. Неначе вдягали його у чорне вбрання на тисовому ліжку, наливали синє вино, з горем змішане, сипали з порожніх сайдаків половецьких великі перли на лоно... Бояри пояснили Святославу його сон. Це були два соколи, які злетіли від отчого престолу шукати собі слави. Але соколам крильця підсікли половецькі шаблі погані, самих опутали і закували "у пута залізні". На третій день Ігорової битви "два сонця затемнились, обидва багряні стовпи погасились і з ними молоді два місяці, Олег і Святослав, тьмою огорнулись, і в морі потонули" "...На річці Каялі тьма світ покрила: по Руській землі простерлися половці, наче пардуже гніздо".

Тоді великий Святослав сказав "золоте слово" (повчальна промова), зі сльозами змішане: "О мої сини, Ігоре і Всеволоде! Рано ви почали Половецькую землю мечами разити, а собі слави шукати. Ви без честі одоліли[ половців у першій сутичці], без честі, бо кров погану ви пролили. Ваші хоробрі серця в жорстокім харалузі сковані, а в одвазі загартовані. Що ж натворили ви моїй срібній сідині?"

Святослав навів приклад про сокола, який ніколи не залишає своє гніздо незахищеним, коли летить бити ворога. Звертається Святослав до волинських князів Інгвара та Всеволода Ярославичів; Романа, Святослава і Всеволода Мстиславичів із закликом виступити разом проти ворога. " Загородіте полю ворота своїми гострими стрілами за землю Руськую, за рани Ігореві, смілого Святославича!" Пам'ятає Святослав і старого Володимира [Мономаха], який все своє життя мріяв про єдність Русі. Тільки нащадки його чомусь живуть у незгоді, розбрат князів і привів військо Ігоря до поразки.
7) Плач Ярославни , втеча Ігоря
На Дунаї чути голос Ярославни, дружини князя Ігоря. Вона плаче- причитає не тільки за своїм чоловіком, але і за всіма воїнами, звертаючись з проханням про допомогу до Дніпра-Славутича, до вітру, до сонця. Рано плаче вона в Путивлі на стіні, примовляючи: "О вітре, вітрило! Чому, господине, так сильно вієш ти?.. Чому, господине, мої веселощі по ковилі розвіяв?" Просить допомоги Ярославна у Дніпра-Славутича: "Прилелій, господине, мою ладу [чоловіка] мені, щоб я не слала йому сліз на море рано". Ярославна плаче в Путивлі, примовляючи: "Світлеє і трисвітлеє сонце! Всім тепле і красне єси! Чому, господине, простерло [ти] гарячі промені свої на лади воїв, в полі безводнім спрагою їм луки звело, тугою їм сайдаки стягло?"

Ніби у відповідь на прохання Ярославни Бог вказав шлях Ігорю до втечі з полону "із землі Половецької на землю Руськую". Половчанин Овлур допоміг йому втекти... "Загула земля [під копитами], зашуміла трава, вежі половецькі сколихнулися. А Ігор князь поскочив горностаєм в комишні і білим гоголем на воду. Упав на бистрого коня і скочив з нього сірим вовком. І помчав до лугу Дінця, і полетів соколом під млою, забиваючи гусей і лебедів на сніданок, на обід і на вечерю".

8) Повернення Ігоря; величання
В погоню за Ігорем кинулись половецькі хани Гзак і Кончак. Якщо Ігорю допомагали навіть птахи під час втечі, то половцям ставало все на заваді.

Гзак запропонував Кончаку вбити Володимира, сина Ігоря, який залишився у полоні. На це Кончак відповів незгодою: "Коли сокіл [Ігор]до гнізда летить - то ми сокільця [Володимира] опутаємо красною дівицею". Так і зробив Кончак через деякий час. Він оженив молодого полоненого зі своєю дочкою. Половецького хана тішило, що він має такого цінного заручника. Невздовзі Володимиру все-таки вдалося повернутися додому.

Ігоря з великою радістю зустріли на рідній землі. "Сонце світиться на небесах - Ігор князь в Руській землі". Дівчата співають на Дунаї, в'ються голоси [їх] через море до Києва. Землі раді, городи веселі. "Слава Ігорю Святославичу, буй-туру Всеволоду, Володимиру Ігоревичу! Здоров'я князям і дружині, що борються за християн проти поганих полків".

2. Аналіз твору

У "Слово про похід Ігорів" присутні елементи двох жанрів: прози й поезії (тому це - ліроепічний твір). Перші видавці визначили його як героїчну пісню, сучасники - як поему. Сучасні вчені відзначають, що тут наявні яскраво виражені епічні елементи, сильний ліричний струмінь, ритмізована мова, своєрідна композиція, що дає підставу вважати цей оригінальний високохудожній твір героїчною поемою.

Автор поеми невідомий. Думки вчених розійшлися: одні вважають, що твір написаний кимось із тогочасної феодальної верхівки (може, самим Ігорем чи його сином Володимиром), інші - незнатною людиною, вихідцем з Чернігово - Сіверщини, одним із учасників походу, який повернувся на батьківщину. За іншою версією, твір написано не раніше кінця XVIII ст. і є майстерною стилізацією під давньоруські часи.

Зображення невдалого походу князя Ігоря проти половців 1185 р. (у вузькому розумінні); історична доля Руської землі, її минуле, сучасне й майбутнє (у широкому розумінні).

Заклик до єднання, любові до рідної землі.

"Слово про похід Ігорів" - не тільки найвидатніша пам'ятка давньоруської літератури, але й зразок героїчного епосу народу. Невідомий автор закликає берегти й любити Русь-Україну, примножувати її багатства.

Характерні риси "Слова..." (спільні для всіх усних і писемних творів героїчного епосу):
-проводиться тема захисту рідної землі від народу-агресора;
-історичне тло створюється у протистоянні ворогу;
-у центрі боротьби стоїть держава;
-епічні герої орієнтуються на верховного правителя, який уособлює народну єдність;
-з повагою мовиться про родоначальників;
-герої проявляють небачену сміливість і в бій за рідну землю йдуть, як на свято.

Історична основа

Невідомий автор розповідає про реальну історичну подію: похід новгород-сіверського князя на половців 1185 р. Міжусобні змагання князів Київської Русі за землю призвели до жахливої руїни: пограбування міст, спалення сіл, захоплення полонених, убивства родичів. Ситуацією скористалися половці, які з 1061 р. нападали на східнослов'янські землі. Керуючись головним завданням (захист Руської землі), у 1183 р. великий князь київський Святослав з допомогою ще кількох князів переміг половців. Князь Ігор також вирішує завоювати половців: перший похід - вдалий, другий (через 2 роки, у 1185 р.) - закінчився поразкою у битві на р. Каялі.

1. Вступ (пісня Бояна) - роздуми автора над манерою описування подій.
2. Основа частина (кілька оповідань):
- виступ Ігорової дружини;
- похід;
- битви з половцями;
- сон і "золоте слово" Святослава;
-"плач Ярославни";
- втеча Ігоря з полону;
3. Закінчення (величання Ігоря, князів і дружини).

3. Характеристика основних персонажів

Князь Ігор Святославич. Новгород-сіверський князь Ігор із перших рядків поеми постає перед нами як патріот: він мужньо боронить рідну землю від найзапеклішого ворога - половців. Своїм найсвятішим обов'язком Ігор вважає захист батьківщини. Він готовий віддати життя за її свободу: " Сповнившись ратного духу, він навів свої хоробрі полки на землю Половецькую за землю Руськую". Князь Ігор - вірний син Руської землі.

Ігор - безстрашний і рішучий воїн. Ці його риси найповніше розкриваються перед початком походу на половців. Він не зважає на віщування природи, а прагне досягти своєї мети. У бою Ігор поводиться як мужній і хоробрий воїн. Моральною і фізичною силою князів Ігоря і Всеволода захоплюються і сам автор, і київський князь Святослав, який говорить: "Ваші хоробрі серця в жорстокім харалузі сковані, а в смілості загартовані".

Благородство штовхає Ігоря на допомогу Всеволоду, адже князь розуміє, як потрібні в бою взаємодопомога і взаємовиручка: "Ігор полки завертає, жаль бо йому милого брата Всеволода".

Потрапивши у полон, він не втрачає надії повернутись на батьківщину, навіть подумки долає перешкоди:
"Ігор спить, Ігор не спить, Ігор мислю поля мірить од великого Дону до малого Дінця".
Але поряд із позитивними рисами Ігор має і вади. Честолюбство і нерозсудливість стали причиною поразки. Адже він виступив у похід сам, не порадившись ні з ким, навіть із київським князем. Самовпевненість і нехтування попередженням природи дорого обійшлися руському війську, про що у творі говориться так: "Ігоря хороброго полку - не воскресити!" Отже, прославляючи мужність і патріотизм князя Ігоря, автор засуджує його легковажність, честолюбство, підкреслюючи, що тільки спільними зусиллями русичів можна подолати ворога.

Князь Всеволод Святославич (брат Ігоря). Всеволод основними рисами характеру нагадує свого брата князя Ігоря. Він є хоробрим, відважним воїном. У битві з половцями зображений як билинний богатир - "буй-тур". У вирі бою князь забуває про почесті, багатство, золотий батьківський престол у Чернігові, про ласку та пестощі своєї дружини, прекрасної красуні Глібівни. Отже, Всеволод є уособленням бойової відваги й сили.

Князь Святослав (батько Ігоря та Всеволода) Він замальовується як глава всієї Руської держави, який турбується про загальноруські інтереси. Це не тільки мудрий державний діяч і організатор ефективного захисту Вітчизни, й талановитий воєначальник, який в 1184 році зумів об'єднати руські сили і розгромити половецьке військо. Слава про цю перемогу вийшла далеко за межі Русі. Автор "Слова..." всіляко ідеалізує Святослава, оточує його ореолом слави. Високо підносячи Святослава Київського, перетворюючи його на шанованого патрона всіх руських князів, поет змальовує його як основного виразника загальноруської єдності, як втілення ідеї необхідності спільних дій проти половців. Ця патріотична ідея знайшла найсильніший вияв у "золотому слові" Святослава. Дорікаючи Ігореві і Всеволодові за їх необдуманий вчинок, Святослав сумує з приводу їх поразки, яка завдала багато горя усій Руській землі, скаржиться на те, що князі не хочуть допомагати йому у великій справі захисту рідної землі.

Ярославна (дружина Ігоря, справжнє історичне ім'я - Єфросинія, дочка галицького князя Ярослава Осмомисла). Ярославна - юна дружина Ігоря, яка, вирядивши в небезпечний похід чоловіка, з тривогою чекає звістки від нього. Дізнавшись про поразку Ігорового війська, Ярославна тужить за полеглими, оплакуючи не тільки полонення Ігоря, а й загибель його воїнів. Поразка і полон Ігоря, криваві рани на його тілі - це не лише її особисте горе, це горе всього руського народу, яке пекучим болем відгукується в її душі. Ярославна, сумуючи, плаче, мов чайка, вона, якби змогла, полетіла би пташкою до любого чоловіка, щоб, знаходячись поруч з ним, полегшити його страждання. Тоді б вона, омочивши рукав у Каялі, витерла б " кривавії рани на дужому тілі князя". У відчаї княгиня звертається до сил природи: вітру, Дніпра-Славутича і світлого сонця. Плачучи у Путивлі, Ярославна докоряє вітрові:
"Чому мечеш ти хановськії стріли
На своїх легесеньких крильцях
На моєї лади воїв?"

Звертаючись до великого Дніпра-Славутича, Ярославна благає його, заступника руських воїнів, принести на хвилях князя, щоб вона не посилала своїх сліз на море. Звертаючись до сонця, Ярославна і йому, плачучи, докоряє, що воно своїм гарячим промінням немилосердно посилювало спрагу руських воїнів, які три дні билися у безводному степу.
Ярославна так невимовно страждає, так пристрасно благає сили природи про допомогу, що, здається, вони почули її і відгукнулися:
"Ігореві князю Бог путь явить
Із землі Половецької
На землю Руськую
К отчому золотому столу".

Поетичний образ Ігорової дружини Ярославни є одним з найпривабливіших жіночих образів світової літератури, а в східнослов'янській є першим за часом створення досконалим художнім образом жінки. Образ Ярославни приваблює людяністю, задушевністю і разом з тим патріотизмом, вражає внутрішньою красою, красою вірності.

***

А наостанок - оригінальна інтерпретація твору учасника чи учасниці ЗНО попередніх років 🙂

Весело, але з помилками! Знайдіть їх на зображенні і запишіть у коментарях.
Потрібно швидко підготуватися до ЗНО: усе повторити або щось довчити? Записуйтесь на наш інтенсивний онлайн курс-тренінг "100 найтиповіших завдань ЗНО". У програмі 100 уроків і багато тестів... Дізнайтеся більше про курс тут.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дмитро Заєць

# data[].attributes.attachment_link.title
"Слово про похід Ігорів" - скорочений переказ, аналіз, характеристика персонажів - 200baliv

# data[].attributes.attachment_link.description
Дізнайтеся все, що потрібно знати до ЗНО, про поему "Слово про похід Ігорів" з нашого матеріалу. Це і переказ, і аналіз, і важливі цитати. Читайте більше цікавих і корисних статей про твори з літератури на сторінці "Список літератури до ЗНО"! АВТОР ТЕКСТУ: викладач української мови Дмитро Заєць 1.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Хіба ревуть воли, як ясла повні?" Панаса Мирного - твір складний як з точки зору сюжетної лінії і композиції, так і з точки зору проблематики. Осилити цей роман вам допоможе наша структурована стаття про нього - тут і загальний аналіз твору, і характеристика персонажів, і скорочений переказ!

Автор тексту далі Дмитро Заєць

***

Аналіз твору

Автор

Панас Мирний (літературний псевдонім Панаса Яковича Рудченка) - український письменник великого епічного таланту, драматург. Його названо корифеєм української прози.

Жанр

Соціально-психологічний роман - роман, у якому суспільно значущі події і соціальні процеси передаються шляхом розкриття психології героїв, їх думок, прагнень і переживань.

Основні риси жанру соціально-психологічного роману:

- зображення людини в складних формах життєвого процесу;
- багатоплановість сюжету;
- охоплення долі цілого ряду дійових осіб;
- великий обсяг).

Історія написання

Роман написано братами Панасом Мирним та Іваном Біликом.

Роботу над твором завершено в 1875 р., а надруковано вперше в 1880 р. в Женеві.

При перевиданні твору в Україні (1905) автори змушені були дати йому назву "Пропаща сила", але пізніше його було видано під первісним заголовком.

В основу роману лягла почута письменником від візника розповідь про реальну особу - полтавського розбійника Василя Гнидку. Під враженнями від цієї розповіді письменник написав нарис "Подоріжжя од Полтави до Гадячого".

Пізніше почута історія лягла в основу повісті "Чіпка". Іван Білик (Рудченко), брат Панаса Мирного, розкритикував повість за її схематизм і порекомендував поглибити соціальне тло твору. У результаті брати спільно почали працювати над удосконаленням твору, завдяки чому з'явився багатоплановий роман, який у першій редакції мав назву "Пропаща сила". Остаточною назвою роману стали слова з Біблії "Хіба ревуть воли, як ясла повні?" (Книга Йова, 6: 5).

Тема роману

Тема роману - зображення життя та боротьби українського селянства проти соціального гноблення, зокрема кріпосництва та його залишків, напередодні і під час реформи 1861 р.

Ідея твору

Автори намагалися показати соціальні умови життя селянства і мотивувати поведінку героїв, розкрити, що ж саме штовхало селян на "слизьку дорогу", калічило їх душі, нівечило мораль, спричинило трагедію.

Композиція роману

Роман "Хіба ревуть воли..." складається з чотирьох частин, кожна з яких поділяється на дрібніші розділи.

I частина розповідає про дитинство та юність Чіпки.

II частина присвячена сторічній історії села Піски.

III частина знайомить зі складною долею селянина-бунтаря.

IV частина завершує трагедію Чіпки Варениченка.

Проблематика твору

- народна мораль; батьки і діти; добро і зло;
- земля й достаток; кріпацька неволя;
- "пропаща сила";
- жінка в сім'ї; любов і сімейне щастя.

Персонажі

Головні: Чіпка Варениченко, Мотря Жуківна (Чіпчина мати), Максим Ґудзь, Явдоха (дружина Максима), Галя Ґудзь (дочка Максима, дружина Чіпки), Грицько Чупруненко (товариш Чіпки), Христя (дружина Грицька).

Другорядні: Іван Вареник (Чіпчин батько), баба Оришка, Василь Порох, пани Польські, Лушня, Матня, Пацюк, Чижик.

Характеристика персонажів

Чіпка Варениченко

З Чіпкою читач знайомиться вже на перших сторінках твору. Це широкоплечий двадцятирічний парубок, з гострими карими очима, довгообразим лицем, одягнений у білу вишивану сорочку та просту свиту, накинуту наопашки. На голові в нього висока шапка.

Та зображення не обмежується зовнішніми ознаками: автори підкреслюють також риси, що розкривають соціальний стан персонажа і якості характеру:
"Не багатого роду! - казала проста свита"
Син зневаженої селянки-біднячки, Чіпка зростав у злиднях, в атмосфері недоброзичливості й ворожості. Він гостро переживав соціальну несправедливість. У житті йому зустрічалося небагато хороших людей: баба Оришка, дід Улас, Галя.

Найчастіше малого Чіпку ображали: батько покинув, мати лаяла й била, зриваючи злість за своє невдале заміжжя, тяжку працю та злидні. Доля не зглянулась і в подальші роки: землю відібрали, вигнали з земства. Прагнення помсти з'явилось у Чіпки ще в дитинстві. Проте особливо дошкульно вразило Чіпку те, що за право працювати на своїй землі чиновник з цинічною відвертістю вимагає у селянина хабара.

Саме в цю мить Чіпка втратив не лише ниву, а й віру в справедливість. У його серці знову закипіла ненависть, але, на жаль, не тільки до гнобителів та їх прислужників, а й до всіх людей. Це той психологічний момент, який проливає світло на його подальшу долю, пробуджує сліпе бунтарство зневаженої, обікраденої людини.

Своє горе, чорну безнадію Чіпка починає топити в чарці. Та й компанія для цього швидко знайшлась: Лушня, Пацюк, Матня. А від пиятики вже прямий крок до грабунку.

В романі глибоко вмотивовуються злочинні дії парубка. Болі змученої душі, кричуща соціальна несправедливість - ось що штовхнуло вчорашнього хлібороба, щасливого своєю працею, на шлях грабіжництва. Чіпка вважає ці вчинки відбиранням свого ж добра, привласненого багатшими і сильнішими.

Чіпці Варенику не вистачило сили волі протистояти руйнуванню свого життя. Він зрозумів, що гріховний шлях легший. Під впливом лихого "товариства" Чіпка опустився на саме дно життя.

Проте добро в його натурі на якийсь час перемогло. Він соромився свого давнього безпуття. А коли пішли розмови про земство, про вибори гласних, Чіпка закликає громаду захищати свої інтереси.

Останнім поштовхом, що зіпхнув правдошукача на стежку сліпої помсти, став наказ губернатора про виведення Чіпки з управи "по неблагонадежности". Грабунки, вбивства зводять нанівець його протест. Кров невинних людей страшним тавром заплямовує Чіпку. Із правдошукача він перетворився на страшного злочинця, коли очолив банду, убив сторожа, вирізав мирну сім'ю хуторян.

Баба Оришка

Баба Оришка (бабуся Чіпки) - найтепліший Чіпчин спогад про дитинство. Вона була дитині єдиним порадником, добрим янголом і вихователем. Поки мати наймитувала, баба Оришка і доглядала хлопчика, і знайомила з навколишнім світом, і звеселяла онука казками.

Мотря

Мотря - мама Чіпки.

Коли Чіпка невсипущо дбав про господарство, розумом своїм і золотими роботящими руками множив його, Мотря несказанно раділа. Але материне щастя було примарним і нетривким, і Мотрі судилося зазнати багатьох страждань через свого гарячого і швидкого на розправу сина.

Коли ж сина черговий раз у пошуках "правди" заводило на лихі манівці, коли він топив свою тугу в горілці або розбишакував, вона проклинала його зі всім шалом незбагненного материнського серця. Доживаючи віку біля сина-розбійника, вона благала собі смерті. Після того як Чіпка вирізав цілу сім'ю хуторянина Хоменка, материнська любов не витримала такого випробування, і Мотря сама пішла у волость видати владі сина-душогуба.

Максим Ґудзь

Це ще один яскравий тип трагічної особистості, "пропащої сили". У дитинстві та юності мав лицарські задатки, прагнув волі, свободи, і, якби не було зруйновано Запорозьку Січ, міг би стати в ній чи не першим.

Привабливо, із симпатією письменник змальовує Максима в молодості:

Але замість сили і відваги в його серці оселилося зло: у бійці Максим міг скалічити товариша, пустив покритками кількох дівчат, а згодом почав красти і пиячити, аж доки не став отаманом банди.

Безумовно, негативний відбиток наклало на його вдачу перебування в москалях. Максим страждав від безглуздої служби-муштри. Горілка, до якої Максим звик, вимагала грошей, і він не соромився грабувати людей, оббирати солдатів. Всякими неправдами Максим збагачувався, доки через тридцять років не повернувся до села з грошима та "заслугами", з жінкою та донькою. В Пісках він звив злодійське гніздо, став ватажком зграї злочинців, до складу якої увійшов згодом і Чіпка.

Так вольова, порядна людина перетворилась на вбивцю. Морально зіпсований солдатчиною, Максим жив єдиною пристрастю - жагою збагачення. Про людську подобу нагадувала лише любов Максима до доньки.

Явдоха

Явдоха - дружина Максима Ґудзя. Явдоха - це дитя соціального дна, злодійка-багачка. Ще напівдитиною призвичаїлася вона до крадіжок, а потім і до торгівлі власним тілом, стала армійською повією: "Знаючи красі своїй ціну, вона торгувала нею, як жид крамом, не пропускаючи випадку зірвати найбільше, а то й підголити".

Одружившись із розбійником Максимом, перетворилася на сільську багачку. Явдоха зневажає чесних трудівників, а цінує понад усе прибуток та легку наживу. А те, яким шляхом здобуте багатство, для неї не має жодного значення.

Галя Ґудзь

Галя Ґудзь - кохана й дружина Чіпки, дочка Максима. Описуючи її першу зустріч з Чіпкою, автор не шкодує яскравих і приємних фарб для змалювання цієї доброї, вродливої дівчини:

"Розбишацька дочка", Галя, ставши дружиною Чіпки, теж зробила вибір між добром і злом. Єдина дитина колишнього москаля Максима, вона від самого народження зростала в достатку. Але невідомо де почерпнуте благородство змусило її соромитися цього достатку й ненавидіти багатство, надбане грабунком. Вона засуджувала батьків, не могла носити краденого одягу, жити в награбованому добрі.

Силою своєї любові вона намагалась вирвати чоловіка з розбійницького кола, але виявилася надто слабкою проти сил зла. У цьому образі втілено народне прагнення до чесного трудового життя, до краси і сердечності, ніжності та вірності.

Панас Мирний симпатизує Галі, підкреслюючи як її зовнішню красу ( "...біле, рум'яне личко, очі оксамитові, чорні"), так і красу внутрішню, що гармонує з мовою героїні, яка "щебече, як ластівочка".

Видовище страшної розправи, яку влаштував Чіпка над безневинними людьми, мотивуючи це боротьбою за "людську рівність", остаточно зламало молоду жінку. Побачивши маленьку Хоменкову дочку в закривавленій сорочечці, Галя не змогла пережити таке болісне прозріння і повісилась. Самогубство стало їй порятунком від неслави і водночас протестом проти страшного злочину, який вчинили Чіпка та його
товариші.

Грицько Чупруненко

Грицько Чупруненко - товариш Чіпки з дитячих літ. За походженням він, як і Чіпка, - селянин, бідняк, теж зазнав злиднів. Грицько - найближчий приятель дитячих літ Чіпки - обирає інший життєвий шлях. Він, такий самий сирота й бідняк, як Чіпка, зумів заробити грошей, купити землю й чесно господарювати на ній. Життєвим ідеалом Грицька стає "хата тепла, жінка-любка та мала дитина".

Невдачі, бідування, злидні породили у хазяйновитого парубка егоїзм, байдужість до долі інших, корисливість: "Купивши грунт, почув себе Грицько зараз іншим, немов на аршин виріс... Грицько тепер зовсім іншими очима дивився на людей: до багачів горнувся, а на голоту дивився згорда".

Навіть приятелювання з Чіпкою Грицько намагався використати для власного збагачення. Неприховане злорадство щодо Чіпки, зневага до свого товариша - такі риси Грицька.

Христя

Христя - дружина Грицька. Христя - весела, турботлива та розумна дівчина. Щоденні турботи, важкі будні надривають її сили, та тільки не добре серце.

Після сирітського дитинства їй трапилася близька за духом людина. Христя з Грицьком створили сім'ю та власною працею заробили добробут. Але й тоді Христине життя не стало безжурним і радісним: вона не бачить в сім'ї гармонії, а у світі - справедливості.

Тому й не полишають жінку роздуми про Чіпчину трагедію, тому й мучить її байдужість Грицька до чужого горя. Адже, на відміну від чоловіка,
вона чуйна до людського горя, переймається стражданнями інших людей. Так, Христю бентежать слова Чіпки про бідняцьку долю - після них вона різко змінюється, та чоловікової підтримки не відчуває.

Вона підтримує читача в його можливих симпатіях до Чіпки, бачить у ньому не волоцюгу, що завдає всім лиха, а добру людину: "У Чіпки й серце добріше, й душа чистіша".

Другорядні персонажі

Чижик - секретар суду, що лише за хабарі згоден "полагодити будь-яку справу". Саме відмова Чижика справедливо розглянути скаргу Чіпки на відбирання землі стала однією з причин трагедії Чіпки.

Василь Порох - п'яниця, що ненавидів панів і добре вмів писати скарги до суду й допоміг Чіпці написати скаргу, коли в того відібрали землю.
"Пацюк собі худощавий, низький, мишастий - справжній пацюк, такий і прудкий, говіркий, співучий - на селі перший співака". "Матня одрізнявся од усього товариства... неповороткий, неохайний. Голова величезна, обличчя татарське, кругле, як гарбуз, ноги короткі та товсті, як стовпці. Не любив він ні балакати, ні співати, а любив на світі одну тільки горілку, дудлив її, як воду..."
"Лушня був широкоплечий панище, високий, бравий, з хорошим панським личком, з чорними гарними вусами, з карими веселими очима", дуже балакучий.

Скорочений переказ

Частина перша

[І "Польова царівна"] Було це одного чудового весняного дня. Приязно гріло ясне сонечко, співав жайворонок, сюрчали коники. Хотілося жити й любити.

До свого поля йшов парубок років двадцяти, що вирізнявся не одягом, не вродою, а "палким поглядом темних очей, в якому відчувалася духовна міць і хижа туга разом" ( Чіпка Варениченко). Парубкові здавалося, що його нива, в котру він уклав стільки праці, - найзеленіша, найкраща.

Раптом почув чудову пісню, що її співала незнайома дівчина - "низенька, чорнява, метка і жвава, в зеленому вбранні й заквітчана, як русалка" (Галя Ґудзь).

Вони перемовилися кількома словами, й дівчина втекла. Хлопець повернувся додому, до старенької, але чепурної хати. Упадали у вічі не достатки, а тяжка праця господарів. У Чіпки не спадала з думки незнайомка, котру й мати його не знала.

[II "Двожон"] У другій главі розповідається історія батька Чіпки. Років за двадцять до скасування кріпацтва в село Піски прийшов невідомий чоловік середніх літ, назвався небожем (племінником) місцевого жителя й став називатися козаком Остапом Макаровичем Хрущем. Через рік купив хатку на краю села, одружився з бідною дівчиною Мотрею. Жили тихо, мирно, багато працювали.

Та набридло таке життя Остапові, він покинув сім'ю й пішов на заробітки. Скоро з Дону прийшла звістка, що Хрущ насправді - Вареник, має дружину й трьох дітей, яких покинув.

Пішов поголос по селу, Мотрі нікуди не можна було сховатися від сорому. Остапа віддали в москалі, а Мотря народила від нього сина Нечипора (Чіпку).

[III "Дитячі літа"] Не судилося Мотрі щастя. Її та матір стали цуратися люди. Нужда несказанна, хоч день і ніч жінка працює у полі та вдома. Баба Оришка бавила онука, розказувала казки, відповідала на питання. А однолітки не приймали Чіпку до своїх ігор, дражнили "байстрюком".

Мати, змучена тяжкою роботою й нестатками, часто лаяла й била його, за це хлопець її не любив.

[IV "Жив-жив!"] Жив Чіпка без друзів до дванадцяти літ. І лихо та злість на всіх росли в його серці. Віддала мати хлопця в найми до багатія Бородая, а малий не послухав хазяїна, за що був побитий. Побіг палити господареві хлів, через те його вигнали.

На весну найняли Чіпку до діда Уласа пасти громадську отару. Там хлопець подружився зі своїм однолітком, сиротою Грицьком Чупруненком, полюбив діда. Підлітки пасли худобу й нищили горобенят, бо вони, мовляв, "із Христа Спасителя сміялися" (якась народна легенда). Одного разу на отару напав вовк, і Чіпка відігнав його та врятував ягнятко.

[V "Тайна-невтайна"] Робота в діда Уласа Чіпці подобалася. Заробив хліба, грошей. А тут ще трохи землі їм дісталося в спадщину від родича. Мотря повеселішала, аж помолодшала. Та трапилося горе - не стало баби Оришки, й Чіпка дуже плакав та переживав.

Дід Улас розказав Чіпці про його батька. Той ще малим нікого не слухав, нікому не корився. Пан часто бив його, тому хлопець утік на Дон, одружився там, завів діток. Але дуже скучав за рідною стороною, повернувся в Піски з чужим паспортом, одружився з Мотрею. Два роки прожив тут, потім повернувся назад, там його за двожонство арештували й віддали у солдати.

Чіпка замислився над долею батька й винуватив його лише в тому, що той не помстився панові.

[VI "Дізнався"] Прийшла зима. Селяни дізналися, що їм дали волю, але треба було відпрацювати ще два роки. Знявся крик, гомін. Чіпка хотів знову пасти череду, але громада йому відмовила, чим тяжко образила.

Став Чіпка працювати на своєму полі, купив овечок, корову, кобилу. Завелися гроші, й парубок придбав одяг, щоб не соромно у свято між люди показатися. Зустрів дівчину Галю, єдину дочку багатого хуторянина, й закохався.

Частина друга
[VIII "Січовик"] У частині другій коротко розповідається історія села Піски (де жив Чіпка), на прикладі козацької родини Ґудзів. Читач повертається приблизно на два століття назад від подій першої частини.

Велике село Піски, а півтори сотні літ тут були переважно хутірці із землянками. Якось тут оселився січовик Мирін Ґудзь - немолодий, коренастий, з довгими вусами й оселедцем на голові.

Піщани були ще вільні, а кругом уже розляглася неволя, й сумно було козакові Мирону. Іван Ґудзь
одружився з козачкою Мотрею, народилися в них сини: Максим, Василь та Онисько.

Дід часто розказував Максимові грізні повісті про давні походи й удмухнув пал своєї душі в молодесеньку душу онука.

Піщани загули, тоді генерал підскочив до переднього і вдарив того з усієї сили у вухо й поїхав у Гетьманське (районний центр), розказав про "бунт". Наступного дня у Піски вступила рота
москалів. Селяни полякалися й мовчали, коли генерал ходив по хатах і переписував "своє добро".

Приїхала генеральша й на людей навіть не глянула. На ранок наказано було знести всі хати, що загороджували вид з панських вікон. Щодня надходили накази, які потроху позбавляли людей волі. Піщани довго не піддавались, та, не подужавши генеральської сили, почали тікати. Ті, що залишилися, під панською нагайкою швидко стали перетворюватися на покірних волів.

Незабаром молодих паничів одвезли в науку, а приїхали старші дочки. Розпочалися бенкети, гуляння... Усіх треба нагодувати, напоїти. Стали селяни працювати на пана вже чотири дні на тиждень та зносити в двір курей, гусей, яйця.

[XI "Махамед"] Далі у романі докладно розповідається про життя ще одного головного персонажа - Максима Ґудзя (Максим - батько Галі, майбутньої дружини головного героя Чіпки Варениченка).

Максим Ґудзь, вихований дідом Мироном, ще з дитинства був "палкий, як порох, сміливий, як голодний вовк, усіх побивав, над усіма верховодив". Від нього чекали лише шкоди. Ставши парубком, зовсім збісився: постійно випивав, бив парубків, зваблював дівчат. Не вдалося
його ні приструнчити, ні одружити, тоді його віддали в москалі (тобто в армію).

[XII "У москалях"] Погнали рекрутів у Московщину. Дивувалися вони тамтешнім хатам - чорним, без вікон, людям у личаках та з бородами. Місто здивувало своїм багатством. Максим став заводієм і в казармі. Одне не подобалося - смердюче житло та поганий харч. Старші москалі стали брати його на "прокорм" - красти по селах. Начальство любило Максима за силу та кмітливість і зробило його унтер-офіцером.

[XIII "Максим - старшим"] Максим, як став старшим, одразу запишався. Потім йому це набридло, бо ні з ким було душу одвести, по-братерськи поговорити. Взявся вчитися грамоти, й те покинув. Під час угамування якихось заворушень відзначився, отримав орден і чин фельдфебеля.

Став про себе дбати, складати гроші. Одружився з Явдохою, яка з дитинства займалася крадіжками, гулянками. Безпутне життя витягло з них усі гроші. А тут народилася дочка Галя, й
батьки закінчили з гулянками, стали складати гроші.

Максим відпускав своїх москалів на "прокормленіє" (грабувати селян) і брав з них гроші, а Явдоха перепродувала награбоване добро. У війні з турками Максим був легко поранений у руку, домовився із лікарем, і його відпустили зі служби.

Через тридцять років Максим Ґудзь повернувся у Піски, збудував дім на хуторі, як фортецю. Люди тільки дивувалися, звідки він гроші бере.

Частина третя

[XIV "Нема землі!"] У третій частині продовжується розповідь про Чіпку Варениченка.

Восени Чіпка позвозив додому хліб і лагодився його молотити. Аж приходить урядник та говорить, що прийшов із Дону якийсь чоловік і заявив, що Чіпчина земля належить йому.

Вражений парубок взяв у матері п'ять карбованців і пішов у Гетьманське (районний центр) відстоювати свою землю. Йому в помічники набився Василь Порох, який часто писав піщанам "прошенія" (скарги) в суд. Послав за горілкою. Вперше спробував горілки й Чіпка.

[XV "З легкої руки"] Коли Чіпка вранці прийшов до суду, секретар Чижик погодився владнати справу, якщо прохач дасть йому п'ятдесят карбованців.

Страшна несправедливість запалила серце парубка. Ішов додому, та потрапив у шинок. І почалася щоденна гульня.

Мати й плакала, і лаяла, та не допомогло. Поскаржилася за порадою сусідів у волость. Чіпку посадили в тюрму. Повернувся він лихий на матір, схопив її нову свиту та й знову пішов у шинок. Мотря перейшла жити до старої баби.

Пропив Чіпка все господарство й навіть одежу. Залишився тільки недомолочений хліб. Лушня запропонував продати його шинкареві, але Чіпка згадав, як весною милувався своєю нивою, як жав улітку, як почував себе хазяїном, і не дозволив.

[XVII "Сповідь і покута"] Чіпка пішов до Грицька, щоб продати тому хліб. Його запросили до столу, пригостили, і в парубка ледь сльози з очей не полилися. Став сповідуватися перед щирими людьми, розказувати про своє життя. Грицько став докоряти товаришеві за матір. Чіпка умовив того брати хліб без грошей, щоб не пропити.

[XVIII-XIX "Перший ступінь". "Слизька дорога"] Мотря працювала в чужих людей і мучилася думками про Чіпку. А той зовсім "пустився берега". Усе пропив. І вирішили друзі обікрасти пана.

Пішли до панських комор, убили сторожа ( це зробив Чіпка, він побив сторожа так, що той потім помер) та забрали пшеницю, а потім продали її шинкареві.

Запідозрили Чіпку та його компанію, посадили всіх у холодну (в'язницю). Але за браком доказів випустили. Після того знову почалися грабунки - голови, писаря та інших.

Люди лаяли Чіпку, та довести його провини не могли. Одна Христя (дружина Грицька) сумувала й жаліла Чіпку, вбачаючи в ньому борця за справедливість.

[XX "На волі"] Оголосили волю ( звільнення селян від кріпацтва). Кріпаки кидали роботу і йшли в шинок "волю женити" (святкувати). Але треба було ще одробити два роки. Поширилося невдоволення. А тут надійшла гаряча пора - оранка, косовиця, жнива, молотіння, ніколи і вгору глянути. Одному Чіпці з товариством немає клопоту - п'ють, гуляють з краденого.

Настали святки. Кріпаки знову в шинок. І домовилися, що пан повинен їм заплатити за два роки. Зібралися й пішли до нього в Красногорку. Василь Семенович (пан) відмовився платити, назвав їх бунтівниками й поїхав уночі в Гетьманське.

Вранці в Пісках були москалі. Стали хапати й бити кріпаків. Чіпка побачив, як упав дід Улас. Заболіло, закипіло його серце. Кинувся допомагати старому, кликав і товаришів, але ті швидко втекли. Схопили москалі й Чіпку, довго били, викликавши ще більшу злість і на панів, і на своїх братчиків.

[XXI "Сон у руку"] Приснився Чіпці сон, як він сторожа душить, як руки його у крові, як Галя йому докоряє. Схопився парубок - і почув вогонь у всьому побитому тілі. Вийшов - кругом тиша. Ні з ким поділитися наболілим. Став молитися й плакати. А тут Лушня. Збрехав, що його теж нібито посадили москалі, тому товариші не прийшли Чіпці на допомогу. Чіпка сказав, що їм треба стати
такими, як усі: кинути пити, гуляти, почати працювати. А вночі мститися панам за кривди.

[XXII "Наука не йде до бука"] Мотря почула, як Чіпка заступився за людей, як його побили, і теж була сердита на панів. Уранці син прийшов, перепросив її. Того ж вечора найнявся молотити, працював із завзяттям, що люди аж дивувалися.

Незабаром Мотря перебралася у свою хату, на нове господарство. Чіпка знову потоваришував із Грицьком, а Христя вподобала Мотрю, частенько приходила її розважити.

Частина четверта

[XXIII "Невзначай свої"] Була темна осіння ніч. Веселий Чіпка вийшов, свиснув - до нього стали сходитися товариші. Вирішили, що підуть "рибу ловити" до Гершка (тобто грабувати його). Перед світанком під'їхали повозки до хутора Максима Ґудзя.

Господарі вітали гостей, стали пригощати. До столу підійшла Галя й побачила Чіпку. Після вечері поділили вкрадені гроші й полягали спати. А Чіпці не спиться. Раптом вийшла Галя. Не стримався парубок, обняв дівчину, освідчився в коханні. Уранці Галя крадькома подарувала йому вишитий кисет.

[XXIV "Розбишацька дочка"] Цілий тиждень лив дощ, і Чіпка не міг вийти з двору. Мати заговорила з ним про невістку. Чіпка прийшов до Ґудзя й застав Галю саму, дуже сумну. Спитав, чи піде за нього заміж. Дівчина повеселішала й погодилася за умови, якщо він покине своє розбійницьке ремесло, бо вона вже не може бачити чужих речей у хаті, носити чужий одяг, її душить чуже намисто. Вона хоче щиро працювати й сміливо дивитися людям у вічі.

[ХХV-ХХVI. "Козак - не без щастя, дівка - не без долі"] Галю хотіли просватати за москаля Сидора, проте Чіпка заплатив відступного, дав Сидору могорич і намовив Грицька йти сватати за нього Ґудзеву дочку.

У суботу Чіпка заслав старостів до Максима, а в неділю були оглядини в парубка. Явдосі не
сподобалася ні низенька тісна хата майбутнього зятя, ні його мати.

Зіграли пишне весілля. Галя привезла великий посаг, прикрасила хату вишиваними рушниками, розмалювала піч. Свекруху жаліла та шанувала, а Чіпці догоджала, як могла. Тільки інколи згадували минуле (розбійництво Чіпки).

Чіпка став жити чесно, проте говорив, що чесною працею добра багато не наживеш. Галя його відмовляла. Той став ховатися від братчиків, відкуплявся грошима.

Навесні Чіпка поставив нову хату, комору, зробив великі дощані ворота й розмалював їх. Перестав працювати на землі, а їздив по ярмарках, скуповував полотно й перепродував його.

[ХХVІІ-XХVIII "Новий вік". "Старе - то поновлене"] Владу в цілому повіті захопив Шавкун і орудував за спиною у предводителя. Він добувся до влади спритністю та підлабузництвом, цінував лише гроші.

Настало нове життя й для Чіпки. Люди його поважали, шанували, бо радо допомагав у біді. Становий почав їздити до нього в гості. Як стали обирати земство (виборний орган, який займався
громадськими справами; туди входили не лише дворяни, але й прості селяни) - піщани першим назвали Чіпку.

У літній день в Гетьманське скликали гласних (для виборів). Від піщанської громади прибули Чіпка й Лоза. Почалися вибори в управу. Запропонували Чіпку - й вибрали, незважаючи на грізні гримаси станового Дмитренка.

Радів Чіпка, що прислужиться громаді. Та не до вподоби це було панам, що затесався між ними "голодранець". Стали думати, як його позбутися, й, згадавши давню справу про вбитого сторожа, вигнали "по неблагонадежности".

Розізлився Чіпка, що знеславили його знову. А тут ще й Максима (батька Галі) побили до смерті.

[ХХІХ-ХХХ "Лихо не мовчить". "Так оце та правда!"] Поховавши Максима, Явдоха продала хутір і перебралася до дітей. Нове лихо вступило з нею в хату.

Явдоха взялася верховодити, а Мотря не змовчала, почалися сварки. Галя й Чіпка тікали від тих сварок. Чіпка спочатку засумував, потім став пити з товаришами, згадав колишнє. Щодня робився хижішим.

Померла Явдоха, й Чіпка з подачі Лушні звинуватив матір у цьому. Якось уночі приїхав додому з повними возами добра, Мотря лаяла сина та плакала. Одного разу до Чіпки прийшли братчики, випили й змовилися йти на хутір до Хоменків. Повернулися всі в крові.

Мотря почула дитячий голос. На подвір'ї стояла дівчинка літ десяти в закривавленій сорочечці. Сказала, що на їхній хутір налетіли розбійники, всіх убили, хату спалили, одну її не знайшли. Мати похапцем вдягла дівчинку, повела у волость і заявила на сина.

Вранці всіх розбійників пов'язали. Галя, побачивши зв'язаного Чіпку, дівчину в крові, крикнула: "Так оце та правда?!" і, збожеволівши від горя, повісилася.

Під осінь по шляху йшла в Сибір валка каторжан, серед яких був і Чіпка з грізним, насупленим поглядом. Грицько взявся піклуватися про Мотрю, а хату їхню опечатали й забили. Недалеко від Пісок насипано високу могилу, де поховано вісім безневинних душ, загублених "страшним чоловіком" (Чіпкою).

***

Місцями роман Панаса Мирного нагадує своєрідне дослідження в галузі кримінальної психології (кримінальна психологія вивчає психологію злочинців, мотиви та причини скоєння злочинів). Нема "природжених злочинців", злочинцями не народжуються...
За посиланням нижче ви можете ознайомитись зі списком літератури до ЗНО 2018, а також знайти багато цікавих статей про твори української літератури, які вже опубліковані на нашому сайті! Готуєтеся до ЗНО з української і не знаєте, з чого почати або що ще вивчити? Запишіться на наш короткий, але дуже повчальний відеокурс 5 найпроблемніших завдань ЗНО. Це безкоштовно!
А до яких роздумів вас наштовхнув цей твір?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дмитро Заєць

# data[].attributes.attachment_link.title
Панас Мирний "Хіба ревуть воли, як ясла повні?": аналіз твору, характеристика персонажів, скорочений переказ! - 200baliv

# data[].attributes.attachment_link.description
"Хіба ревуть воли, як ясла повні?" Панаса Мирного - твір складний як з точки зору сюжетної лінії і композиції, так і з точки зору проблематики. Осилити цей роман вам допоможе наша структурована стаття про нього - тут і загальний аналіз твору, і характеристика персонажів, і скорочений переказ!

# data[].attributes.headline
Узагальнюємо

# data[].attributes.subject
Узагальнюємо

# data[].attributes.attachment_link.title
УСЯКА ВСЯЧИНА З ЛІТЕРАТУРИ ДО ЗНО: 100 ЗАВДАНЬ У ФОРМІ КАРТОК

# data[].attributes.headline
Пройдіть тест

# data[].attributes.subject
Пройдіть тест

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Справжнє прізвище Миколи Хвильового? Псевдонім Івана Тобілевича? Справжнє ім'я Лесі Українки? Усі ці питання дуже типові на ЗНО з української. Тож до вашої уваги справжні прізвища та псевдоніми письменників з програми ЗНО, а також тест, щоб перевірити, як ви їх вивчили.

Цікаве про псевдоніми письменників...

Митці, очевидно, обирають псевдоніми не просто так. Для когось нове прізвище має промовисте значення: Леся Українка, Микола Хвильовий, Іван Багряний; а для когось - особисте: Олександра Кандибу лагідно звала " Олесем " кохана дружина.

Повний список псевдонімів письменників з програми ЗНО

Григорій Квітка-Основ'яненко - Квітка Григорій Федорович;

Марко Вовчок - Вілінська Марія Олександрівна;

Іван Нечуй-Левицький - Левицький Іван Семенович;

Панас Мирний - Рудченко Панас Якович;

Іван Карпенко-Карий - Тобілевич Іван Карпович;

Леся Українка - Косач Лариса Петрівна;

Олександр Олесь - Кандиба Олександр Іванович;

Микола Хвильовий - Фітільов Микола Григорович;

Остап Вишня - Губенко Павло Михайлович;

Іван Багряний - Лозов'ягін (Лозов'яга) Іван Павлович;

Знайте ці прізвища, бо вони трапляються у завданнях ЗНО, а ще можуть знадобитися для розгадування кросворду. 😀

А для перевірки та закріплення вивченого - пройдіть тест про псевдоніми письменників (нагору не підглядаємо 😉 ) і спробуйте у ньому набрати всі двісті балів! Щасти!
Потрібно швидко підготуватися до ЗНО? Усе повторити або щось довчити? Записуйтесь на наш інтенсивний онлайн курс-тренінг "100 найтиповіших завдань ЗНО". У програмі 100 уроків і багато тестів... Дізнайтеся більше про курс тут.

# data[].attributes.attachment_link.title
Псевдоніми письменників з програми ЗНО + тест - 200baliv

# data[].attributes.attachment_link.description
Справжнє прізвище Миколи Хвильового? Псевдонім Івана Тобілевича? Справжнє ім'я Лесі Українки? Усі ці питання дуже типові на ЗНО з української. Тож до вашої уваги справжні прізвища та псевдоніми письменників з програми ЗНО, а також тест, щоб перевірити, як ви їх вивчили.

# data[].attributes.headline
Дім на горі повністю

# data[].attributes.subject
Дім на горі повністю

# data[].attributes.attachment_link.title
Дім на горі — Валерій Шевчук, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Дім на горі” (автор: Шевчук Валерій Олександрович); Читати повністю українською онлайн книгу в Бібліотеці української літератури

# data[].attributes.attachment_link.title
Шевчук Валерій - Дім на горі, скорочені тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.description
Дім на горі (скорочено) - варіанти стислих переказів та викладів змісту твору Валерія Шевчука в бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
шевчук цікаві факти

# data[].attributes.subject
шевчук цікаві факти

# data[].attributes.headline
Готуємося до ЗНО

# data[].attributes.subject
Готуємося до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталя Ільченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Література_ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.description
Це окремі запитання.

# data[].attributes.headline
 Василь Голобородько

# data[].attributes.body
Василь Голобородько біографія скорочено

# data[].attributes.headline
І. Калинець «Веселка

# data[].attributes.body
І. Калинець «Веселка» аналіз

# data[].attributes.headline
Із циклу "КАЛИНОВА СОПІЛКА"

# data[].attributes.subject
Із циклу "КАЛИНОВА СОПІЛКА"

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вірші про кохання

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
листівки і вірші

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
молоді поети

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
розмістити вірш

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські поети

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
власна творчість

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
бібліотека поезії

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
євген юхниця

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
клуб поезії євген юхниця

# data[].attributes.attachment_link.title
, Вірші, поезія. Клуб поезії

# data[].attributes.attachment_link.description
Вірші Поезія - клуб Поезії. Вірші. Вірші про кохання. Вірші всім.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор калинець

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вірші для дітей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
пісні калинової сопілки

# data[].attributes.attachment_link.title
"Пісні калинової сопілки" - збірка віршиків Ігоря Калинця для дітей

# data[].attributes.attachment_link.description
Пісні калинової сопілки. Збірка віршиків Ігоря Калинця для дітей

# data[].attributes.headline
біографія Ірини Жиленко

# data[].attributes.subject
біографія Ірини Жиленко

# data[].attributes.attachment_link.title
Жиленко Ірина - Біографія | OnlyArt

# data[].attributes.attachment_link.description
separator headline="h2" title="Біографія Ірини Жиленко"] Ірина (Іраіда) Володимирівна Жиленко народилася 28 квітня 1941 в м. Київ - українська поетеса, дитяча

# data[].attributes.headline
Борис Олійник біографія

# data[].attributes.subject
Борис Олійник біографія

# data[].attributes.headline
Пісня про матір Б. Олійник

# data[].attributes.subject
Пісня про матір Б. Олійник

# data[].attributes.attachment_link.title
Пісня про матір - Борис Олійник, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Пісня про матір" (автор: Олійник Борис Ілліч) онлайн; Читати книгу в Бібліотеці української літератури

# data[].attributes.headline
Борис Олійник цікаві

# data[].attributes.body
Борис Олійник цікаві факти

# data[].attributes.headline
Крило Б. Олійник

# data[].attributes.subject
Крило Б. Олійник

# data[].attributes.attachment_link.title
Крило - Борис Олійник, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Крило" (автор: Олійник Борис Ілліч) онлайн; Читати книгу в Бібліотеці української літератури

# data[].attributes.headline
Микола Вінграновський хронологічна таблиця

# data[].attributes.subject
Микола Вінграновський хронологічна таблиця

# data[].attributes.headline
Вінграновський біографія

# data[].attributes.subject
Вінграновський біографія

# data[].attributes.headline
Микола Вінграновськи

# data[].attributes.body
Микола Вінграновський цікаві факти

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Микола Вінграновський цікаві факти з життя та творчості відомого українського письменника-шістедесятника, режисера, актора, сценариста та поета викладені в цій статті.

Цікаві факти про Миколу Вінграновського

Микола Степанович Вінграновський народився 7 листопада 1936 року в Миколаївській області, місто Первомайськ в родині селянина. У родині було четверо дітей.

Миколу Вінграновського було названо на честь діда Миколи (по батьковій лінії)

У школі вчився добре, любив читати.

У Миколи Вінграновського на правій руці був відсутній вказівний палець

Розвинути акторський талант Вінграновському допоміг О. Довженко, який помітив обдарованого Миколу та запропонував йому роботу на Київській кіностудії. В якості актора, режисера та кіносценариста, Вінграновський створив близько 20 художніх та документальних фільмів.

Відомий Микола Вінграновський і як актор, режисер і сценарист. Він зіграв головну роль у художньому фільмі "Повість полум'яних літ", автором якого був Олександр Довженко. Він постановник низки художніх і документальних фільмів таких як: "Ескадра повертає на Захід", "Берег надії", "Тихі береги", а також він режисер документальних фільмів: "Голубі сестри людей", "Слово про Андрія Малишка", "Щоденник О. Довженка", "Чигирин - столиця гетьмана Богдана Хмельницького", "Гетьман Сагайдачний" та багато інших.

Вперше як поет проявив себе у 1957 році. Тоді було надруковано вірші Миколи Степановича у газеті "Літературна"

Микола Степанович Вінграновський є лауреатом Державної премії України імені Тараса Шевченка. Отримав її у 1984 році за прозові збірки для дітей. Також нагороджений Почесною Грамотою Президії Верховної Ради України. Він лауреат літературної премії "Благовіст" та премії Фундації Антоновичів (США)

Перша книжка віршів мала назву "Атомні прелюди"

Збірка поезій "Сто поезій" після проходження цензури вийшла друком із 99 поезіями замість 100

Закінчив інститут кінематографії у Москві та Київський інститут театрального мистецтва ім. І. Карпенка-Карого

Перша дружина видатного письменника - Лідія Вінграновська (працювала стюардесою) - розповіла, що вони прожили блискуче життя, але незабаром розлучилися.

Друга дружина Олександра Білинкевич з Миколою Вінграновським прожила майже 30 років.

Майже 50 книг митця надруковани різними мовами.
Сподіваємося, що з цієї статті Ви дізнались щось цікаве про Миколу Вінграновського.

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Вінграновський цікаві факти - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Микола Вінграновський цікаві факти з життя й творчості відомого українського письменника-шістедесятника розкажуть про дитинство та захоплення

# data[].attributes.headline
Балада про соняшник текст

# data[].attributes.subject
Балада про соняшник текст

# data[].attributes.attachment_link.title
Балада про соняшник — Іван Драч, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Балада про соняшник” (автор: Драч Іван Федорович). Читати повністю електронну книгу Іван Драч — Балада про соняшник онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
 “Балада про соняшни

# data[].attributes.body
“Балада про соняшник” аналіз

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Балада про соняшник" - це притча про красу й силу поезії. Аналіз вірша "Балада про соняшник" Івана Драча - тема, ідея, художні засоби (гіперболи, персоніфікації), симолічність образів допоможуть підготувати літературний паспорт твору.

"Балада про соняшник" аналіз поезії (паспорт)

Автор: І. Драч (поет-шістдесятник)
Рік написання: 1962.
Збірка: "Соняшник".

Напрям: авангарлизм.
Течія: символізм.
Рід літератури: ліро-епос

Тема: народження людини-творця, людини-поета.

Ідея: поет повинен прагнути високості в поезії, укорінюючись при цьому в рідному ґрунті, у національній творчості; тільки той творець може відкрити сонце поезії, хто, поглянувши на це сонце, навіки ним захоплюється.

Провідний мотив: талант бачити красу в повсякденному житті.

Віршовий розмір: верлібр
Будова вірша: астрофічна.
Римування: немає рими.

Мотиви: "джерело творчості", "покликання", "велич поезії", "рідна земля".

Спосіб змалювання бешкетного хлопця-"соняшника" як майбутнього митця в Івана Драча чимось нагадує жартівливі міркування про прихід у літературу Остапа Вишні у " Моїй автобіографії ".

"Балада про соняшник" художні засоби

Епітети: тіло шорстке і зелене; красиве засмагле сонце; золоті переливи; червона сорочка; золоте німе захоплення; сонце оранжеве;

Метафора: поезіє, ... щомиті ... хлопчисько відкриває тебе для себе, щоб стати навіки соняшником.

Риторичне звертання: Поезіє, сонце моє оранжеве; дайте покататись, дядьку!

Риторичне питання: Дядьку, хіба вам шкода?

Уособлення: "В соняшника були руки і ноги, було тіло..., вилазив..., рвав..., купався..., стріляв ... з рогатки, стрибав", "засмагле сонце", "сонце ... в переливах кучерів, у ... сорочці... їхало на велосипеді".

Гіпербола: "І застиг він на роки й століття в ... захопленні".

Повтори (анафора): "Він ...", "І ..."

Алегорія: соняшник і сонце (митець і поезія)

У "Баладі про соняшник" І. Драч застосував фольклорний мотив перевтілення (метаморфози).

"Балада про соняшник" образи-символи

В алегоричних образах соняшника і сонця в "Баладі про соняшник" представлено поета і поезію.

Образи в поезії неоднопланові: метафоричні поєднані з реальними. "Балада про соняшник" є розгорнутою метафорою, де буденні непоетичні образи (груша, млин, пісок) набувають глибшого звучання. Отож, автор згадує такі образи:

- Образ сонця в Баладі про соняшник символізує поезію, джерело натхнення та відродження. Сонце змальоване в "Баладі про соняшник" у червоній сорочці, на велосипеді

- соняшник є символом майбутнього митця. В образі соняшника вбачається людина, яка відкриває для себе джерело поетичної творчості - сонце. Соняшник у творі І.Драча "Балада про сняшник" за описом нагадував бешкетливого хлопчину. Соняшник у під час свого дозвілля і розваг - стріляв горобців із рогатки, бігав наввипередки з вітром, купався біля млина.

природи: груші-гнилиці, горобці, небо (духовність), хмари (духовні перешкоди).

предметів і явищ: велосипед, млин, червона сорочка (творче натхнення),

Сюжет твору "Балада про соняшник"

Жив соняшник, який своєю поведінкою нагадує звичайного хлопчика, який бігає наввипередки, рве на груші гнилиці, купається біля млина, стріляє горобців з рогатки тощо. А відрізняється тільки тим, що має шорстке зелене тіло. І от якось після купання він стрибав на одній ніжці, щоб вилити з вуха воду, та побачив сонце "у червоній сорочці навипуск, що їхало на велосипеді, обминаючи хмари у небі".

Соняшник застигнувши в німому захопленні, просить, щоб сонце дало йому покататись на велосипеді або хоча б посадило його на раму.

"Балада про соняшник" особливості та ознаки

І. Драч модернізував баладу, відкинувши жанрові особливості , ОКРІМ незвичайної ситуації. Він написав її без: елементів таємничості, легендарних атрибутів, героїчного змісту, історичного колориту.

З скількох частин складається твір?

З ким бігав наввипередки соняшник?

Вірш "Балада про соняшник" слухати аудіо. Іван Драч

# data[].attributes.attachment_link.title
"Балада про соняшник" АНАЛІЗ (паспорт) Іван Драч

# data[].attributes.attachment_link.description
Іван Драч "Балада про соняшник" аналіз твору: жанр, тема, ідея, художні засоби, напрям, символи, образи, мотив, вид лірики. Літературний паспорт

# data[].attributes.headline
Повні тексти творів Іван Драч

# data[].attributes.subject
Повні тексти творів Іван Драч

# data[].attributes.attachment_link.title
Драч Іван - повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.description
Драч Іван Федорович - перелік повних текстів творів, що можна прочитати та завантажити в бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
І. Драч біографія коротко

# data[].attributes.subject
І. Драч біографія коротко

# data[].attributes.headline
Іван Драч цікаві фак

# data[].attributes.body
Іван Драч цікаві факти

# data[].attributes.headline
Сучасні поети, письменники Кіровоградщини

# data[].attributes.subject
Сучасні поети, письменники Кіровоградщини

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
бібліотека для дітей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
обласна бібліотека

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
бібліотека гайдара

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кіровоградські бібліотеки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
бібліотеки кіровограда

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
обласна дитяча бібліотека для дітей ім. а.п.гайдара

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кіровоградська обласна дитяча бібліотека для дітей ім. а.п.гайдара

# data[].attributes.attachment_link.title
Письменники сучасної Кіровоградщини - малятам

# data[].attributes.attachment_link.description
Доля подарувала нам щасливу можливість народитися і жити в одному з найчудовіших куточків української землі. "Степовою Елладою" назвав Кіровоградщину наш земляк - поет Євген Маланюк. Славиться наш край родючими землями, працьовитими і щедрими людьми, давньою, героїчною історією, дивовижною природою. Це край унікальних чорноземів, що демонструються як еталон в Паризькому музеї мір та ваг.

# data[].attributes.headline
Готуємося до ЗНО

# data[].attributes.subject
Готуємося до ЗНО

# data[].attributes.body
Сучасні українські письменники, поети

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Якісна сучасна українська література допомагає осягнути нюанси свого часу. Адже саме письменник, як ніхто інший, має сили та наснагу хоробро дивитись в очі дійсності і не приховувати правду.
Сучасне українське літературне поле достатньо широке. Серед письменників є "живі класики", а й є звичайні графомани, яких варто оминати десятою дорогою.

Сайт для вас список з 24 сучасних українських письменників, яких варто знати, читати та слухати.
Олександр Михед
Після виходу його книг у світ, не в одного українського читача перевернулись уявлення про українську книжку.

Адже Михед не вважає себе письменником у звичному значенні слова, а у своїй мультивекторній роботі він поєднує літературу, кінематограф й мистецтво у єдину гримучу суміш.

Молодий діяч у свої 27 вже досягнув небачених успіхів: публікації у провідних українських та іноземних ЗМІ, його проект "АмнезіЯ project: відкрита платформа" увійшов у сімку найкращих поетів світу.
Радимо прочитати: "Астра", "Понтиїзм", АмнезіЯ". Любко Дереш
Це, напевно, один із найзагадковіших та найекзотичніших письменників України.

Свою першу книгу він написав ще у 15. За що його називають "феноменом української літератури".

Творчість Дереша змушує людину думати, усвідомлювати себе, усвідомлювати світ, себе в ньому.

Його книги важко назвати випадковими, а відокремити читача від автора майже неможливо.
Фото: Іnsider Радимо прочитати: синайський цикл "Миротворець", "Остання любов Асури Махараджа", "Пісні про любов та вічність". Сергій Жадан
"Голос Сходу", так часто називають Жадана. І не тільки тому, що він родом із Луганської області, а тому, що його література має присмак "пролетарщини", гнилої радянщини у свідомості покалічених людей.

Естетика книг та їх демократичне наповнення свідчать про відвертого та щирого письменника.

Мова пересипана гострим слівцем, але хто власне заперечить, що такою є вся українська мова сучасності.

У його книгах - портрет українців: не зафотошоплений, брудний, чесний та до непристойності відвертий.
Радимо прочитати: проза - "Месопотамія", "Ворошиловоград", "Біґ Мак", "Гімн демократичної молоді", "Anarchy in the UKR", поезія - "Життя Марії", "Вогнепальні й ножові", "Ефіопія". Також радимо прослухати спільний музичний альбом із "Собаками в космосі": "Бийся за неї". Настасья Мілевська
Тендітну харківську поетесу по праву вважають найемоційнішою на літературній сцені України.

Її виступи - своєрідні моноспектаклі, які "прошивають" наскрізь слухача.

Поезія залишає після себе незрівняний післясмак. Адже для неї написання - це своєрідний священний ритуал.

Її творчість симбіоз літератури та театру, що вражає силою слова та неймовірною щирістю.
Юрко Іздрик
Він є одним із креаторів станіславського феномену.

Як не дивно, сам Іздрик себе письменником теж не вважає. Його часто називають "людиною-оркестром", оскільки крім літератури він займається ще музикою та живописом.

Його непересічне вміння торкатися словами до свого читача дивує. Поетична творчість - це суцільний потік нюансованих доторків до буття, текстових тіней і симпатичних ігрових монстрів.

Проза ж тяжіє до ремінісцентної гри з читачем, коли справжній зміст ховається у мікрошарах тексту.
Радимо прочитати: Лесь Подерв'янський "ТАКЕ", "АМ-тм", "Ю", "Воццек", "Флешка".
Людина, яка гармонійно поєднує в собі дві різні іпостасі: поважного художника та скандального, епатажного й шокуючого письменника.

Він не заморочується над тим, які слова підбирати, що в усній, що в письмовій мові. Тому обережно: нецензурна лексика.

Але він підходить до цього особливо, а всі гострі словечка майстерно прописує в кожному тексті.
Увага! У відео присутня ненормативна лексика! Радимо прочитати: "Рух життя, або Динамо", "Герой нашого часу", Гамлєт", "Павлік Морозов". Артем Чех
Його творчість - яскраве зображення наших пороків, гріхів, національних рис, комплексів та проблем.

Цікаво, що у лави письменників Чех потрапив не за своєю волею, його перший роман без його відома товариш надіслав на конкурс.

Виокремити якусь одну характеристику його творів дуже складно. Адже кожна його книга - це зовсім інший світ, інші жанрові напрямки, карколомні сюрреалістичні сюжети.

Поправу кожну написану ним книгу можна назвати літературним експериментом.
Радимо прочитати: "Цього ви не знайдете в Яндексі", "Сині двері зліва", "Анатомічний атлас" "Doc1", "Пластик". Олександр Ірванець
Наразі письменник перо змінив на автомат, він служить у 9-у мотопіхотному батальйоні. Активно веде блоги, де розповідає про будні солдат, а згодом планує видати книгу про проходження служби.

Ірванець є одним із учасників літературного гурту "Бу-Ба-Бу".

Його поезію перекладають англійською, німецькою, французькою, шведською, польською, білоруською та російською мовами.

На йогу думку, українська поезія занадто насичена мінорними нотками, тому створює повну їй протилежність. "Цей такий плач над собою, він негарний. Хочеться чогось світлого та оптимістичного", - вважає Ірванець.
Радимо прочитати: "Мій хрест", "Сатирикон - ХХІ", "Очамимря: Повість та оповідання". Тарас Прохасько
Свого часу письменник займався вчителюванням, зараз активно працює на перекладацькій ниві.

Прохасько теж є представником "станіславського феномену". Він уникає гучних публік, проте залишається одним із найцікавіших письменників сучасності.

Його проза на фоні інших сучасних творів вирізняється особливою стилістикою: він порівнює людину із рослинами, прикрашає свої сюжети фактами із автобіографії, що придає особливої відвертості та чуттєвості.
Радимо прочитати: "Лексикон таємних знань", "Про Франківськ", "БотакЄ", "непрОсті", "Спалене літо". Павло Коробчук
Автор вважає, що головна відповідальність письменника - це фікції. А його творчість є фікцією реальності, тої дійсності, яку він бачить навколо себе.

Коробчук відомий, перш за все, своєю "слемерською" діяльністю. Виграв понад десяток таких літературних турнірів.

Його поезія брутальна та неймовірно колоритна.

Чого тільки вартують "Гоповідання", які розповідають про такий феномен українських двориків, як "гопники". Оповідання насичені відповідним сленгом, герої реалістичні настільки, що здається зараз будуть просити подзвонити.
Радимо прочитати: "Священна книга оповідань", "Кайфологія", "Натщенебо", "Гоповідання". Юрій Андрухович
Останнім часом він активно виступає на літературних фестивалях України та поза її межами.

Його вважають живим класиком "актуальної" української літератури.

Творчість Андруховича чи не найкращий приклад постмодернізму в українській літературі. У своїх романах він використовує прийом "текст у тексті", тобто інтертекстуальність.

Традиційні образи та сюжети автор глибоко переосмислює, змінюючи акценти.

Саме він увів в українську літературу карнавальну прозу, яка сьогодні користується неабиякою популярністю.
Радимо прочитати: "Московіада", "Рекреації", "Листи в Україну. Вибране", "Тут похований Фантомас". Вікторія Дикобраз
У його текстах відсутні канони, що дозволяє передати множинність поглядів на світ, абсурдність сучасного існування та ірреальності буття.

Молода письменниця, яка тільки нещодавно увійшла в літературний світ України, заявила про себе голосно та зуміла привернути уваги до свої книги, яка не схожа на звичні нам видання.

Її дебютна збірка це наче нанизування символів та знаків. А часткова автобіографічність вражає відвертістю та щирістю.

Найбільше приваблює візуальна частина книжки: відсутність нумерації сторінок, змісту, звичної нам інформації про автора.
Радимо прочитати: "Семантика наших прикрас". Олексій Чупа
Це радше словник життя автора, яким вона радо ділиться із всім світом.

Молодого українського автора називають "другим Жаданом". І не тільки тому, що народилися та виросли вони на Донбасі, а тому що проза Чупи така ж нищівна та правдива.

До трагічних подій на Сході він працював на металургійному заводі, а у вільний час писав поезію про будні робочих. Сатиричні, іронічні, місцями жорстокі вірші не приховують правди про життя східняків.

Його ж проза вражає майстерністю та наївністю.
Радимо прочитати: "10 слів про Вітчизну", "Бомжі Донбасу", Казки мого бомбосховища". Катерина Батушан
Варто відзначити книгу "Казки мого бомбосховища". 12 історій про один день із життя жителів будинку в Макіївці: про їхні болі, буденність, проблеми. Але хто міг передбачити, що цей день змусить їх подивитись один одному в очі, коли будинок накриє "Градами". А серед них опиниться і сам автор.

Юна поетеса з Дніпропетровська вражає своєю емоційністю та відвертістю. Про таких письменників, як вона, кажуть, що краще один раз почути, аніж сотню прочитати.

Харизматичність та мужність - саме так можна описати її творчі вечори. Тендітна дівчина, яка не приховує від своїх читачів всі язви навколишнього світу, її міста, її оточуючих.
Радимо прочитати: "Третий в лодке", "Заточка", "Homo sapiens любят по Фрейду", "Да святиться имя твое". Генрі Лайон Олді
Місцями жорстока, а місцями ніжна та жіночна - саме такою вона постає у своїх поетичних творах.

"Генрі Лайон Олді" - колективний псевдонім українських письменників-фантастів.

Активно публікуються з 1993 року, а до цього часу світ побачили близько 30 їхніх романів.

Самі автори свій жанр називають "фантастичним бойовиком".
Радимо прочитати: "Ойкумена", "Три повести о чудесах", "Гарпия". Артем Полежака
Вони є одними із найпопулярніших фантастів. Їхні романи активно перекладаються на десятки різних мов світу.

Полежака є найкращим представником Харківської школи "чорного слему". Неодноразово отримував перемогу на таких літературних турнірах.

Він є унікальним автором, чия поетична збірка не містила жодного тексту.

Його поезія дзеркально відображає сучасне життя, з усіма радощами та негараздами. Його тексти мають любовні мотиви, проте часто використовує сарказм та іронію.
Увага! У відео присутня ненормативна лексика! Радимо прочитати: "Мої нездійснені мрії", "Вечір іронічної поезії V.I.P". Ліна Костенко
У його текстах часто "проскакує" нецензурна лексика, проте вона сприймається радше як літературний прийом, аніж показник невихованості.

Вона уже багато років зберігає за собою почесне місце на поетичному Олімпі України. ЇЇ називають "нерозгаданим чудом", "неймовірним птахом", "голосом народу", "пілігримом вічності".

Прикметної рисою її творчості є інтелектуалізм. У своїх поезіях авторка невпинно шукає ключі до таємниць буття, розкриває та аналізує пласти історії.

Попри поетичного добірку, Ліна Костенко видала книгу "Записки українського самасшедшого", де яскраво проілюструвала, чим живе пересічний українець, чого він прагне і чого досягає. У цьому романі для кожного читача знайдеться своє місце.
Люко Дашвар
Радимо прочитати: "Записки українського самашедшого", "Мадонна перехресть", "Геній в умовах заблокованої культури".

Під псевдонімом "Люко Дашвар" ховається колишня журналістка Ірина Чернова.

Її літературна діяльність розпочалася після того, як її роман "Село не люди" отримав нагороду на "Коронації слова".

За кількісними показниками, вона мало чи не найуспішніша українська письменниця. Її книги продаються небаченими накладами в Україні.
Радимо прочитати: "На запах м'яса", трилогія "Биті Є", "Мати все", "Рай.Центр". Ірен Роздобудько
Роман "Молоко з кров'ю", для прикладу, розійшовся накладом у 100 тисяч примірників.

Безхмарна літературна кар'єра донецької письменниці та журналіста розпочалася після 2000-го року.

Авторка не припиняє дивувати свого читача своєю різноманітністю та ерудованістю.

Письменниця сміливо експериментує зі стилями, жанрами, темами, сюжетами й героями.
Радимо прочитати: "Гудзик", "ЛСД", "Експорт у смерть", "Дві хвилини правди". Оксана Забужко
За роки роботи їй вдалося вибудувати власну концепцію пера, яку вона називає "життєво-творчою".

Ще один представник живої класики. Одна із небагатьох українських письменниць, які можуть собі дозволити жити на свої гонорари.

Вона здобула міжнародне визнання, особливо в Центральній та Східній Європі. А її поезію переклали на більше десятка іноземних мов.

Свого часу вона працювала на викладацькій ниві. Читала лекції не тільки в українських ВНЗ, а в Гарвардському, Йельському, Колумбійському університетах.
Радимо прочитати: "Польові дослідження українського сексу", "Тут могла б бути ваша реклама", "Музей покинутих секретів", "Let my people go". Юрій Винничук
Її роман "Польові дослідження українського сексу" вважають культовим і одним із кращих творів української літератури останнього десятиліття.

Манеру письма Юрія Винничука можна миттєво упізнати, настільки вона відрізняється від усього, що для нас звичне у нашій літературу.

Його вважають "батьком чорного гумору" в українській літературі. Письменник любить гостре слівце та не нехтує використанням у своїх творах нецензурної лексики.
Увага! У відео присутня ненормативна лексика! Радимо прочитати: трагікомедія на одну дію "Останній Бункер", "Спалах", "Вікна застиглого часу". Марія Матіос
Він часто виступає в ЗМІ з полемічними і провокативними текстами. Після оприлюднення вірша "Убий під*раса" за президентства Віктора Януковича політолог Володимир Бондаренко через посередництво нардепа Леоніда Грача звернувся до МВС і Генпрокуратури з вимогою розслідувати творчість Винничука, яка "містить натяки на чинну владу і заклики усунути її не правовим способом", а також є порнографічною.

Марія Матіос особлива постать в українській літературі, оскільки саме її творчість ознаменувала закінчення панування постмодернізму та перехід до нової епохи письменництва.

У своїй творчості вона користується таким кредо: пошук украденого щастя нації і пошук украденого щастя людини. У текстах письменниця звертається до людини, її поведінки та мотивацій.

Літературний доробок сучасної письменниці становлять численні збірки віршів, а також книги оповідань. Більшість її творів були перекладені російською, китайською, хорватською, японською та іншими мовами.
Василь Шкляр
Радимо прочитати: "Армагедон уже відбувся", "Чотири пори життя", "Нація. Одкровення".

Цього письменники критики називають "батьком українського бестселера".

Годі й шукати негативних відгуків про його творчість. Проте найбільший резонанс серед українських критиків викликав його роман "Залишенець. Чорний ворон", який було видано у 2009 року.
Радимо прочитати: "Залишенець. Чорний ворон", "Репетиція сатани", "Елементал". Кость Москалець
Цей твір яскраво висвітлює трагічні сторінки історії нашої держави - повстанську боротьбу народу проти жорсткої влади окупантів у 20-х роках XX сторіччя. Роман дуже неоднозначний, проте заслуговує на прочитання.

Кость Москалець - автор слів і музики до пісні, яку співає вже не одне покоління молодих людей: "Завтра прийде до кімнати твоїх друзів небагато, вип'єте холодного вина".

Вже десять років Кость Москалець уникає публічності.
Радимо прочитати: "Келія чайної троянди", "Досвід коронації", "Рання осінь".
Майже ніколи не спілкується з журналістами Він пише, читає, п'є запашний чай і рибалить у компанії Тараса Чубая.

# data[].attributes.attachment_link.title
24 сучасних українських письменники, яких варто прочитати

# data[].attributes.attachment_link.description
Якісна сучасна українська література допомагає осягнути нюанси свого часу. Адже саме письменник, як ніхто інший, має сили та наснагу хоробро дивитись в очі дійсності і не приховувати правду. Сучасне українське літературне поле достатньо широке. Серед письменників є "живі класики", а й є звичайні графомани, яких варто оминати десятою дорогою.

# data[].attributes.headline
Готуємося до ЗНО

# data[].attributes.subject
Готуємося до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.title
В. Стус, І. Драч, Л. Костенко. Онлайн-курс з підготовки до ЗНО "Лайфхаки з української літератури"

# data[].attributes.body
Sign up
Log in
Література 40-х-60-х років ХХ століття
Сделано с теплым объятьем
Avatar of Ірина Катрук Ірина Катрук
 + 7
●
2m
Пройдіть тест
Пройдіть тест
Маруся Чурай повністю
Маруся Чурай повністю
Ліна Костенко хронол
Ліна Костенко хронологічна таблиця 
📎 Video
10 наших улюблених в
10 наших улюблених віршів геніальної Ліни Костенко

Збірка віршів Костенко
Збірка віршів Костенко
Маловідомі факти про
Маловідомі факти про українську письменницю Ліну Костенко

Цікаві факти про Лін
Цікаві факти про Ліну Костенко
Ліна Костенко – біографія геніальної українки, яка стала сумлінням нації
Ліна Костенко – біографія геніальної українки, яка стала сумлінням нації
 Дмитро Павличко хро
 Дмитро Павличко хронологічна таблиця
Вірші Дмитра
Вірші Дмитра Павличка
Дмитро Павличко

Павличко Дмитро
Павличко Дмитро
Дмитро Павличко біографія скорочено
Дмитро Павличко біографія скорочено
Цікаві факти про Дми
Цікаві факти про Дмитра Павличка
Готуємося до ЗНО
Готуємося до ЗНО
Готуємося до ЗНО
Готуємося до ЗНО
Жанри творів

📎 Александр Довженко
📎 Щоденник 1941-1956 (дуже стисло) скорочено - Довженко Олександр, стислий переказ твору
ЩоденникДов
Щоденник
Довженко Олександр 
текст повністю. 

зачарована десна тести
зачарована десна тести
Довженко хронологічна таблиця
Довженко хронологічна таблиця
📎 Video
Тести для самоперевір
Тести для самоперевірки. Олександр Довженко. Автобіографічна кіноповість «Зачарована Десна»

Підготовка до ЗНО з
Підготовка до ЗНО з української літератури
Тема. О. ДОВЖЕНКО «ЗАЧАРОВАНА ДЕСНА», «УКРАЇНА В ОГНІ», «ЩОДЕННИК»
Україна в огні
Україна в огні
Довженко Олександр повністю 




📎 Україна в огні - Олександр Довженко, повний текст твору
Олександр Довженко цікаві факти
Олександр Довженко цікаві факти
📎 Костенко Ліна Василівна - Вікіпедія
"Україна в огні"
 "Україна в огні"   АНАЛІЗ 
зачарована десна аналіз
зачарована десна аналіз
Зачарована Десна текст повністю
Зачарована Десна текст повністю

# data[].attributes.headline
Пройдіть тест

# data[].attributes.subject
Пройдіть тест

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
UkrTesti.com - тести для самоперевірки з української літератури та мови

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Тести для самоперевірки "Ліна Костенко. Життя та творчість"

1. Перша поетична збірка Ліни Костенко має назву:

А) "Проміння землі";
Б) "Над берегами вцчної ріки";
В) "Вітрила";
Г) "Зоряний інтеграл".

2. Укажіть назву книжки, за яку Ліна Костенко була удостоєна премії Франческо Петрарки у 1994р.:

А) "Неповторність";
Б) "Інкрустації";
В) "Сад нетанучих скульптур";
Г) "Вибране".

3. "Кирпаті сільські аргонавти, голуб'ята", які стали жертвою "смертоносного відлуння" війни, - герої твору Ліни Костенко:

А) "Тут обелісків ціла рота";
Б) "Пастроль ХХ сторіччя";
В) "Життя іде і все без коректур";
Г) "Вже почалось, мабуть, майбутнє".

4. Роздуми над швидкоплинністю часу, цінністю кожного прожитого дня спостерігаємо у рядках поезії Ліни Костенко:

А) "Лежать наморені солдати,
А не проживши й півжиття!" ("Тут обелісків ціла рота");
Б) "Вона росте ще, завтра буде вищенька
Але печаль приходить завчасу" ("Світлий сонет");
В) "...я залишуся в серці твоєму
На сьогодні, на завтра, навік" ("Розкажу тобі думку таємну");
Г) "Життя іде і все без коректур,
І час летить, не стишує галопу" ("Життя іде і все без коректур").

5. Яку філософську думку висловлює Ліна Костенко у фіналі поезії "Пастораль ХХ сторіччя"?

А) Необережність призводить до лиха - діти завжди повинні слухатись дорослих;
Б) життя приходить на зміну смерті - життя вічне і безперервне;
В) все залежить від Бога;
Г) жодна людина не застрахована.

6. Укажіть назву твору Ліни Костенко (написаний у 1999 р.), у якому присутній символ однієї з найбільших національних трагедій (події 1651 р.):

7. Укажіть найбільш влучне жанрове визначення твору Л. Костенко "Маруся Чурай":

8. Установіть назву поезії Л. Костенко за поданим фрагментом:
Людині бійся душу ошукать,
Бо в цьому схибиш - то уже навіки.

10. Який з наведених фрагментів поезій не належить перу Ліни Костенко?

А) "Здається ж, люди, все у них людське, але душа ще з дерева не злізла";
Б) "Усмішка твоя - єдина, мука твоя - єдина, очі твої - одні";
В) "Що не народ - одне й те саме горе.
Що не поет - одна і та ж печаль";
Г) "Нехай тендітні пальці етики торкнуть вам серце і вуста";
Д) "Коли в людини є народ, тоді вона уже людина".

11. Установіть відповідність між назвою збірки Л. Костенко і роком виходу її у світ:

12. Розмістіть назви перших п'яти розділів твору "Маруся Чурай" у правильному порядку:

А) "Полтавський полк виходить на зорі";
Б) "Сповідь";
В) "Страта";
Г) "Гінець до гетьмана";
Д) "Якби знайшлась неопалима книга";
Е) "Весна, і смерть, і світле воскресіння".

Відповіді

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко. Тести з відповідями для підготовки до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.description
1. Перша поетична збірка Ліни Костенко має назву: А) "Проміння землі"; Б) "Над берегами вцчної ріки"; В) "Вітрила"; Г) "Зоряний інтеграл". 2. Укажіть назву книжки, за яку Ліна Костенко була удостоєна премії Франческо Петрарки у 1994р.: А) "Неповторність"; Б) "Інкрустації"; В) "Сад нетанучих скульптур"; Г) "Вибране". 3.

# data[].attributes.headline
Маруся Чурай повністю

# data[].attributes.subject
Маруся Чурай повністю

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Історичний роман у віршах
ЯКБИ ЗНАЙШЛАСЬ
НЕОПАЛИМА КНИГА
Розділ І
Влітку 1658 року Полтава згоріла дощенту.
Горіли солом'яні стріхи над Ворсклою.
Плавились бані дерев'яних церков.
Вітер був сильний. Полум'я гуготіло.
І довго ще літав над руїнами магістрату
легенький попіл
спалених паперів -
всіх отих книг міських Полтавських,
де були записи поточних судових справ.
Може, там була і справа Марусі Чурай-
Може, тому і не дійшло до нас
жодних свідчень про неї,
що книги міські Полтавські "през войну,
под час рабованя города огнем спалени"-
А що, якби знайшлася хоч одна,-
в монастирі десь або на горищі-
Якби вціліла в тому пожарищі -
неопалима - наче купина-
І ми б читали старовинний том,
де писар вивів гусячим пером,
що року божого такого-то, і місяця такого-то, і дня,
перед Мартином Пушкарем, полковником,
в присутності Семена Горбаня,
що був на той час війтом у Полтаві,
перед суддею, богом і людьми
Чурай Маруся - на підсудній лаві,
і пів-Полтави свідків за дверми.

І загула б та книга голосами,
і всі б щось говорили не те саме.
І чорні бурі пристрастей людських
пройшли б над полем буковок хистких.
Тоді стара Бобренчиха, вдова,
суду такі промовила б слова:
- Пане полковнику і пане войте!
Ускаржаюся Богу і вам
на Марусю,
що вона, забувши страх божий,
отруїла сина мого Григорія.
І втеди син мій Григорій наглою смертю вмер,
на здоровлі перед тим не скорбівши,
през отруєння і през чари бісовські.
То вам, панове, правдиво, під сумлінням, кажу
і людьми те освідчу.
Оскаржену Марусю Чураївну
тоді суддя суворо запитав, -
коли, чого і для якой причини
таке незбожне діло учинила-
Але вона ні слова не сказала,
усправедливлень жодних не дала,
тілько стояла, яко з каменю тесана.
Тоді громада загула прелюто:
- Вона ж свій злочин визнала прилюдно!
Бо, як до Гриця, мертвого, припала,
казала все - як зілля те копала,
як полоскала, як його варила
і як уранці Гриця отруїла.
Вона ж співала, наче голосила,
на себе кари божої просила.
Співала так, як лиш вона уміла!
А потім враз - неначе заніміла.
Тоді ми, вряд, упевнившись на ділі,
що Гриць умер, отруєний, в четвер,
предать землі звеліли до неділі,
прийнявши справу криміналітер.
Убивницю ж, Марусю, до росправи
скріпить в'язéням города Полтави.
Бобренчиха ж, та зацна удова,
нехай на бога в горі упова
та настановить свідків, віри годних,
не підозрéнних у проступствах жодних.
Аби по правді свідчили про злочин,
що тут убивці іншого нема,
бо то не є ще доказ остаточний,
якщо підсудна визнала сама.
На то ставши, Параска Демиха, в літах подейшлих,
зізнала:
- Єдну душу Богу ховаю, а було так.
Недавнечко, о півнях, вийшла я...
- ...трусити Левкову грушу,- підказав хтось.
- Панове судді.
Лесько Черкес мене на цноті змазує!
Тоді ми, вряд, казали-сьмо Черкесу і всім такóж
особам принаявним, щоб мову свідкам не перебивали,
понєваж будуть випхані із ратушу,
а двері будуть взяті на скабу.

- Отож, кажу, недавнечко, о півнях,
коли я вийшла глянути знадвору,
бо щось мені ускочило в димар, -
дивлюсь: Грицько вертається додому.

Ізвідки б то- Ще й наче напідпитку.
Якийсь такий, ніяк не вдягне свитку.
То я й питаю, ми ж сусіди: - Гей,
це де ж тебе так, хлопче, забарило-

- Та, чарку випив, там, в одних людей.
Чогось так біля серця заварило.

Коли ж невдовзі чую -- у Бобренків
великий гвалт. То я туди городом.
Лежить Грицько, увесь уже посинів,
хрипить, здрігає, роздирає ковнір.
А я кажу Бобренчисі: ой кумо,
ой кумо, це запитяна хвороба!
І що ми вже Грицькові не робили,-
вишіптували, терли, ізсилали,
свячене зілля клали під потилицю,
водою мили і переливали
хоробу на бобренківського пса, -
не помогло. Ще й щось таке балакав!
Там хто стояв, то мало хто не плакав.

В таких походах куля обминула,
не подолала вражеська рука,
щоб де- аж дома! дівка підманула,
струїла геть такого козака!
І от лежить у гробі в чорнобривцях,
на смерть убит. А тая чарівниця...

- Є докази, що це вона дала пиття-

- А хто ж би ще труїв Бобренка Гриця-
Кому він ще так знівечив життя-

Тоді на вряд був ставлений Фесько,
млинів дозорця скарбу войськовóго,
що під боязню божою признав:
- Панове суд!
Того я добре звісен.
Як що не так, беру на душу гріх.
Цю дівчину разів, мабуть, із вісім
коло млина вночі я спостеріг.
Над Ворсклою з небіжчиком стояла.
Ну, тобто він ще був живий тоді.
І що воно, гадаю, за проява -
дві тіні, млин і місяць на воді.
Мені-то що- На це ж нема заказу,
стояння - діло добре загалом.
А я таки чогось подумав зразу,-
аж де зійшлись, чого б то за селом-
А якось бачу - щось майнуло з греблі.
Шубовснуло - аж зойкнула вода.
А я ж туди і ніг не дотереблю.
Ну, думаю, втопилась, от біда.
То добре, що Іван тут нагодився
та витяг із води напівживу.
Бо там колись мій шурин утопився,
то гибле місце, я й не допливу.

Суддя сказав: - Усе це прикро, справді,
і ті млини, і втоплений шуряк.
Але ж ми іншу розглядаєм справу -
не як топилась, а труїла як.

Тож свідок мовив трохи не до діла.
Тут треба чітко провести межу.

- То я ж не бачив, як вона труїла.
А як топилась, - бачив. То й кажу.

Тоді Бобренчиха становила інших осіб,
числом сімнадцять,
а з тих сімнадцяти має п'ять,
котрі до присяги годні будуть.

Ну, ті сказали, що Маруся - відьма,
що у Полтаві гіршої нема,
що всі це знають, і по ній це видно,
і що вона ж співала і сама:
"Котра дівчина чорні брови має,
то тая дівчина усі чари знає".
І то ж вона наврочила, нівроку,
що покалічив Савку Саврадим.
Уміє перекинутись в сороку,
а то виходить з комина, як дим.

- Панове судді, я прошу пробачення,-
сказав Горбань з паперами в руці.-
З'ясую стисло свідкам звинувачення,
щоб не збивали суд на манівці.

Козак Бобренко, на ім'я Григорій,
єдиний син достойної вдови,
котора зараз у такому горі,
що не схилить не можна голови,-

чотири годи бувши у походах,
ні в чім нагани жодної не мав.
Був на Пиляві, і на Жовтих Водах,
і скрізь, де полк Полтавський воював.

А це улітку повернувсь додому,
в хазяйство, підупале за війну,
і, як годиться хлопцю молодому,
хотів ввести у дім собі жону.

Отож нагледів дівку, собі рівну,
дізнавши, певно, що і він їй люб,
Грицько посватав Галю Вишняківну,
повзявши намір брати з нею шлюб.

Чурай Маруся, що його любила,
любила, справді, вірно і давно,
тоді його із ревнощів убила,
підсипавши отруту у вино.

Чи це свідомо, чи під впливом хвилі,
як не було, а ревнощі - це сказ.
Так стався злочин. Хлопець у могилі.
І от стоїть убивниця пред нас.

Страшна, панове, приточилась справа.
Хай стане совість на сторожі права!

Порадившись, звеліли ми пред вряд
поставити Грицькову наречену.
Тож Галя Вишняківна підійшла,
була про все розпитана дискретно
і лагідно, як молода особа,
з уникненням подробиць, що могли б
ще більше їй розвередити душу.

І теж вона признала під сумлінням,-
що так було, любилися ми з Грицем,
побратись мали... мови не стає...
Що він ходив до тої чарівниці,
панове суд, то істина не є.
Вона у нього розум відіймила,
але було це не тепер, колись.
А як вона була йому немила,
то хто ж його присилує: женись!
Вона ж, дурна, чогось була топилась,
по тому ще й заслабла і злягла.
А я кажу: чого ти причепилась-
Чи ти його у власність набула-
А він такий, що він брехать не буде.
Грицько був чесний, не якийсь бабій.
Він сам казав, що вже її забуде.
У домі в нас він був уже, як свій.
Оце увосень мали ми побратись.
Помщаючись, пропала ж і сама.
Вже тато наш і на весілля втратились,
а Гриць умер... а Гриця вже нема...

- В такому разі будемо відверті,-
сказав суддя,- бо тут не до прикрас.
Чого ж тоді він в ніч своєї смерті
таки у неї був, а не у вас-

Тоді Вишняк, жалóсний за такую
тяжку зневагу дому свойого,
просив дочку не спитувати більше.
Галю спочутливо одвели
баби в бабинець, сплакану,
понєваж
при кождім ділі
свій бабинець є.

Суддя поглянув на підсудну лаву:
- Що скаже нам убивниця на се-

Вона ні слова не сказала праву.
Стоїть. Мовчить. І дивиться. І все.

Тоді сама Бобренчиха, вдова,
суду сказала у тії слова:

- Мовчить, бо стидно. Бачив бог із неба.
Я знаю все, так наче там була.
В ту ніч вона сама його до себе,
розпутниця, обманом затягла.

Яка стоїть немов свята та божа.
Ото така вже вдача потайна.
Бо на обличчя з янголами схожа,
але в душі - то чистий сатана.

Якби я вам про неї розказала,
що говорив про неї хто кому!
Вона в Полтаві світу зав'язала
хіба Грицькові тільки одному-!

І осінило раптом Горбаня:
- А може, то було якесь дання-
Якесь чар-зілля або привороти,
і він не зміг його перебороти.
Тому й зайшов од Галі до Марусі,
улігши тій диявольській спокусі.
А зілля річ, ви знаєте, капризна -
тут воно чари, тут воно й трутизна.

Суддя сказав, що випадки були.
Комусь колись чогось там підлили.
Було це діло досить голосне,
і сліз пролито більше як доволі.
І все ж є щось не до кінця ясне:
чи не було чиєї злої волі-

В цих справах поруч -
правда і брехня.
- Я, як суддя, вважаю особисто,
чи це була отрута, чи дання,
а в кожнім разі це було убивство.

Горбань сказав, що й сумніву нема.
Звичайно, вбивство. Та іще й нецнóта.
Він, як Горбань, вважає зокрема:
їй треба дьогтем вимазать ворота!

(Тут принагідно варто зауважити,
що дьогтю він мав, справді, предостатньо,
оскільки він, як виявилось потім,
"з комори мєской потай дьоготь крав",
за що і був поставлений пред врядом.

А втім, і згодом він ще війтував.
І вже аж гетьману Дем'яну Многогрішному
уже аж на полковника Жученка
устиг іще й "крамулку" довести).

Пушкар сказав, що так-то воно так.
Не шануватись дівчині негоже.
Але ж і з Гриця добрий був лайдак.
Тут, товариство, дьоготь не поможе.

Бо незалежно, що то за пиття
і що там мовить злість тисячоуста,-
не хто ж, а він звів дівчину з пуття.
І то була любов, а не розпуста.

Тоді вдова Бобренчиха озвалась:
- Та вуха ж в'януть на таку олжу!
Вона сама Грицькові нав'язалась.
- В який би спосіб-
- Зараз розкажу.

Було це, люди, на Петра Капусника,
якраз на самий сонцеповорот.
Я мала, люди, сина не розпусника.
Він шанував і хату, і город.

Коли ж вона його причарувала,
він як сказився, геть одбивсь од рук.
Хай вам розкаже Процик Кулевара,
Семен Капканчик і Ромашко Струк.

Він перестав ходить на вечорниці,
не зачіпав дівчат і молодиць.
А все ходив до тої чарівниці,
недарма в річці топлять чарівниць.

Вона його їднолітка, панове.
Пора кебету мати на плечах.
Я вже й варила зілля полинове,
щоб мій Грицько від туги не зачах.
А він - весь там! Якраз перед походом
не спалося мені, як на біду.
Грицько устав та шась поза городом.
А я тихенько назирці іду.

Отож спинилась по той бік цибулі.
А там вже луг, роздолля для бджоли.
Стою собі та й думаю: а дулі,
щоб ви мене круг пальця обвели.

Взувачки мала, постільці свинячі,
щоб не шамтіло - шерстю догори.
Трава ж м'якенька...
Коли щось манячить
од Чураїв, туди, в осокори.
А вечір темний.

# data[].attributes.attachment_link.title
Маруся Чурай - Ліна Костенко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Маруся Чурай" (автор: Костенко Ліна Василівна). Читати повністю електронну книгу Ліна Костенко - Маруся Чурай онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Ліна Костенко хронол

# data[].attributes.body
Ліна Костенко хронологічна таблиця

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
завтрак с 1+1

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
лина костенко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ольга богомолец

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
иван малкович

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
малкович о лине костенко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богомолец о лине костенко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ліна костенко

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Жива легенда: якою ми побачили Ліну Костенко

# data[].attributes.attachment_link.description
Жінка, яка ніколи не боялася цензури. Жива легенда, яка боролася і бореться за Незалежність словом - Ліна Костенко! Поетеса ніколи не любила шумних заходів та гучних промов. А останні роки взагалі перестала з'являтися на публіці. Ми намагалися поспілкуватися з Ліною Василівною особисто та через родичів. Але її відповідь категорична - інтерв'ю не дає.

# data[].attributes.headline
10 наших улюблених в

# data[].attributes.body
10 наших улюблених віршів геніальної Ліни Костенко

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Максимум

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
19 березня відома українська письменниця-шістдесятниця Ліна Костенко відзначає свій 90-й день народження. До вашої уваги вірші геніальної поетеси, які не залишать байдужими.
Ліна Костенко - незаперечний моральний авторитет для українців, і за свій вік вона жодного разу не заплямувала себе компромісами з нечесною владою. Сила волі та незламність письменниці вражають. Та зараз, коли наш простір переповнений інформаційним шумом, Ліна Костенко воліє мовчати. І це горде мовчання теж є позицією.

Це цікаво: Найкращі вірші Ліни Костенко про кохання

Вірш Костенко про Україну

Попри це, геніальна українка говорить до нас своїми творами. Завжди актуальними та пронизливими. Пропонуємо добірку віршів Ліни Костенко, які не залишать вас байдужими.

Про цінність часу

Про силу слова

Страшні слова, коли вони мовчать
Страшні слова, коли вони мовчать,
коли вони зненацька причаїлись,
коли не знаєш, з чого їх почать,
бо всі слова були уже чиїмись.

Про нетлінну красу

Про мрії

Про війну

Про природу

Про суть творчості

Про людей

Мабуть, ще людство дуже молоде.
Бо скільки б ми не загинали пальці, -
XX вік! - а й досі де-не-де
трапляються іще неандертальці.

Подивишся: і що воно таке?
Не допоможе й двоопукла лінза.
Здається ж, люди, все у них людське,
але душа ще з дерева не злізла.

Про кохання

спини мене отямся і отям
така любов буває раз в ніколи
вона ж промчить над зламаним життям
за нею ж будуть бігти видноколи
вона ж порве нам спокій до струни
вона ж слова поспалює вустами
спини мене спини і схамени
ще поки можу думати востаннє
ще поки можу але вже не можу
настала черга й на мою зорю
чи біля тебе душу відморожу
чи біля тебе полум'ям згорю.

Про вдячність

Читайте також: Біографія геніальної Ліни Костенко, яка стала сумлінням нації

Читай максимум цікавих новин у Viber

# data[].attributes.attachment_link.title
10 наших улюблених віршів геніальної Ліни Костенко - Радіо Максимум

# data[].attributes.attachment_link.description
19 березня відома українська письменниця-шістдесятниця Ліна Костенко відзначає свій 90-й день народження. До вашої уваги вірші геніальної поетеси, які не залишать байдужими. Ліна Костенко - незаперечний моральний авторитет для українців, і за свій вік вона жодного разу не заплямувала себе компромісами з нечесною владою. Сила волі та незламність письменниці вражають.

# data[].attributes.headline
Збірка віршів Костенко

# data[].attributes.subject
Збірка віршів Костенко

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Костенко Ліна

# data[].attributes.attachment_link.title
Збірка віршів

# data[].attributes.attachment_link.description
Автор: Костенко Ліна, Книга: Збірка віршів

# data[].attributes.headline
Маловідомі факти про 

# data[].attributes.body
Маловідомі факти про українську письменницю Ліну Костенко

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ліна Костенко народилася в невеличкому місті Ржищів (Київщина) у родині вчителів. За першою освітою вона педагог. Другу вищу здобувала у Московському літературному інституті.

У радянські часи брала активну участь у дисидентському русі, за що була надовго виключена з літературного процесу, з 1963 до 1977 в Україні твори Костенко не друкувалися. Ліна Костенко - почесний професор Києво-Могилянської академії, почесний доктор Львівського та Чернівецького університетів.

Відмовилась від звання Героя України через те, що для неї політичні заслуги неважливі, адже покликання письменника - лише писати.
Ліна Костенко - особисте життя
Чоловіки: Єжи-Ян Пахльовський (1930-2012), польський письменник, однокурсник Л.Костенко під час навчання у Московському літературному інституті імені О. Горького

Цвіркунов Василь Васильович, керівник Київської кіностудії імені Довженка у 1960-х р.

Діти: Пахльовська Оксана Єжи-Янівна, культуролог Цвіркунов Василь Васильович-молодший (народився 28 травня 1969 року), програміст.
Ліна Костенко, нагороди
Почесний професор Національного університету "Києво-Могилянська академія". Почесний доктор Львівського національного університету. Почесний доктор Чернівецького національного університету (2002). Лауреат Державної премії ім. Тараса Шевченка (1987, за роман "Маруся Чурай" і збірку "Неповторність") Лауреат Міжнародної літературно-мистецької премії ім. О.Теліги (2000). Нагороджена Почесною відзнакою Президента України (1992) і Орденом князя Ярослава Мудрого V ступеня (березень 2000). Відмовилась від звання Героя України, відповівши: "Політичної біжутерії не ношу!" Відзнака "Золотий письменник України", 2012. У листопаді 2013 року УГКЦ нагородила Ліну Костенко третьою щорічною відзнакою імені блаженного священномученика Омеляна Ковча.

У 2015 році мала планета Сонячної системи № 290127 отримала назву Лінакостенко.

Біографія Ліни Костенко

Ліна Костенко народилася 19 березня 1930 року в місті Ржищів Київської області. Батьки майбутньої поетеси були вчителями.

У 1936 р родина переїхала до Києва, де Ліна Костенко закінчила школу на Куренівці і ще школяркою почала відвідувати літературну студію при журналі "Дніпро", який редагував Андрій Малишко.

У повоєнні роки Ліна Костенко почала відвідувати літературну студію при Спілці письменників України. У 1946 р були опубліковані її перші вірші. Саме після їх виходу Ліна Костенко надійшла до Київського педагогічного інституту ім.Горького (тепер педуніверситет ім.Драгоманова), але кинула його і поїхала навчатися в Московський літературний інститут ім. Горького.

У 1956 р Ліна Костенко закінчує інститут, а в наступному році виходить перша книга її поезій "Проміння землі". Друга збірка "Вітрила" був опублікований в 1958 році, збірка "Мандрівки серця" - в 1961 р
Творчий шлях Ліни Костенко
У 1962 р Збірник Ліни Костенко "Зоряний інтеграл" був підданий ідеологічній цензурі і світло так не побачив. Та ж доля спіткала в 1972 році її збірка "Княжа гора". З тих пір на поетичне слово Ліни Костенко було оголошено заборону, її твори не виходили окремими виданнями, і навіть саме ім'я автора зникло зі сторінок періодики. Поетеса писала "в ящик".

Ліна Костенко не належала до якихось дисидентських організацій, але коли в 1965 році почалися арешти української інтелігенції, підписувала листи протесту, а коли у Львові судили В'ячеслава Чорновола і його друзів, вона була на процесі.

У 1977 р Ліна Костенко повернулася в поезію - був надрукований її збірка "Над берегами вічної ріки", через два роки - роман у віршах "Маруся Чурай", у 1980 році - збірку "Неповторність", в 1987 р - збірник " Сад нетанучих скульптур". За роман "Маруся Чурай" і збірку "Неповторність" поетеса отримала Державну премію України ім.Шевченка.

У 1989 р виходить збірка "Вибране". За книгу "Інкрустації", видану італійською мовою, Ліні Костенко 1994 р була присуджена премія Франческо Петрарки, якою Консорціум венеціанських видавців відзначає твори видатних письменників сучасності.

У 1998 році в Торонто Світовий конгрес українців нагородив Ліну Костенко найвищою відзнакою - медаллю Святого Володимира. У 1999 р був написаний історичний роман у віршах "Берестечко" і окремою брошурою видана лекція "Гуманітарна аура нації, або Дефект головного дзеркала".

У 2000 р Ліна Костенко стала першим лауреатом Міжнародної літературно-мистецької премії ім.О.ТЕЛІГИ. Також серед нагород - Почесна відзнака Президента України (1992) і Орден князя Ярослава Мудрого V ступеня (2000).
Нагороди Ліни Костенко
Ліна Костенко - почесний доктор Чернівецького національного університету (2002); лауреат Національної премії України ім. Тараса Шевченка (1987), за роман "Маруся Чурай" та збірку "Неповторність"); лауреат премії Петрарки (Італія, 1994); лауреат Міжнародної літературно-мистецької премії ім. О. Теліги (2000).

Також Ліна Костенко була нагороджена Відзнакою Президента України (1992) і Орденом князя Ярослава Мудрого V ступеня (2000), але публічно відмовилася від звання Героя України: "Політичної біжутерії не ношу". Твори Ліни Костенко перекладено англійською, білоруською, естонський, італійська, литовська, німецька, словацька та французьку мови.

політичне майбутнє
І ось сьогодні в своєму листі, Юлія Тімошенкозаявіла, що єдиний партійний список на майбутніх парламентських виборах від опозиції має очолити людина рівня поетеси Ліни Костенко.

Про це вона написала в своєму відкритому листі, поширеному прес-службою "Батьківщини" Ю.Тимошенко звернулася до всіх лідерів опозиційних партій з проханням нарешті по-справжньому, а не в гаслах, об'єднатися та дати на парламентських виборах у 2012 році справжній бій правлячій мафії.

Тимошенко вважає, що дійсно реальним може бути тільки об'єднання в єдиний партійний список на основі нейтральної партії та в єдиний список по висуненню кандидатів в мажоритарних округах.

Тільки в цьому випадку, на її думку, для всіх опозиційних партій з'явиться шанс "запобігти опозиційну боротьбу і з великою перевагою виграти справедливий бій" Україна проти мафії.

На її думку, про її думку, загальний список такої команди треба було би оприлюднити заздалегідь для суспільного обговорення та запросити очолити цей список високоморальну та патріотичну людину рівня Ліни Костенко.
Відгуки
Юлія Тимошенко назвала письменницю Ліну Костенко "мораллю нації". Про це Ю.Тимошенко заявила в прямому ефірі телеканалу ТВі. За її словами, це мораль нації. Це та людина, яких дуже не вистачає Україні ".
Компромат
Не так давно, львівські критики звинуватили Ліну Костенко в маразмі У цьому місті відбулося обговорення нової книги Ліни Костенко "Записки українського самашедшого", в ході якого роман видатної письменниці був жорстко розкритикований, а саму Ліну Костенко звинуватили в маразмі.

Аналіз книги, яка стала літературною подією N1 в Україні, провели 3 лютого під львівському літературному кафе поети, письменники і літературознавці Ігор Котик, Віктор Неборак та Юрій Кучерявий. Зокрема, літературні критики назвали маскою головного героя роману (програміста) через його схематичність і неправдоподібності.

На їхню думку, Ліна Костенко взагалі не має уявлення про те, що пише. Крім плутанини з професійною приналежністю, їх не влаштували і індивідуальні психологічні характеристики головного героя: в свої 35 років він мислить як літня людина, і взагалі за ним часто можна побачити саму Ліну Костенко.

Зокрема, Ю.Кучерявий заявив, що, на його думку, "Записки самашедшого" - взагалі не роман, а соціальний памфлет, в якому звучать звинувачення сучасникам, замішаних на ксенофобії, гомофобії та сексизмі. У підсумку він прийшов до висновку, що "Ліна Василівна змаразматіла".

Нагадаємо, всеукраїнський тур Ліни Костенко в підтримку її нової книги розпочався 25 січня. Із запланованих семи вечорів письменниця провела три - в Рівному, Києві та Харкові. 9 лютого з'явилося повідомлення про те, що Ліна Костенко перериває своє творче турне через "провокаційні інсинуації деяких львівських письменників, журналістів та діячів театру".

Також рекомендуємо: Факти з життя Василя Стуса, українського поета і правозахисника

# data[].attributes.attachment_link.title
Маловідомі факти про українську письменницю Ліну Костенко * Брама

# data[].attributes.attachment_link.description
Цікаві факти про Ліну Костенко - відому українську письменницю, поетесу. Біографія. Ліна Костенко народилася в невеличкому місті Ржищів (Київщина) у родині вчителів. За першою освітою вона педагог. Другу вищу здобувала у Московському літературному інституті. У радянські часи брала активну участь у дисидентському русі, за що була надовго виключена з літературного процесу, з 1963 до 1977 [...]

# data[].attributes.headline
Цікаві факти про Лін

# data[].attributes.body
Цікаві факти про Ліну Костенко

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Цікаві факти про Ліну Костенко - відому українську письменницю, поетесу розкажуть про її життя, дитинство, захоплення, творчість та про сім'ю найвідомішої українки сучасності.

Ліна Костенко цікаві факти з життя

Ліна Костенко народилася в невеличкому місті Ржищів (Київщина) у родині вчителів. За першою освітою вона педагог. Другу вищу здобувала у Московському літературному інституті.

В дитинстві мріяла бути льотчицею. Якось вирішила стрибнути з парашутом. Взяла стару мамину парасольку, обідрала чорну тканину (адже парашут повинен бути білим, яким бачила його в небі), натягнула на каркас простирадло. Забралася на горище і, відкинувши драбину, стрибнула ... Звичайно, сильно забилася. Але не плакала.

Коли їй було 11 років почалася Друга Світова війна. Ці дитячі спогади вплинули на її творчість, вона багато писала про війну та мир.

У Ліни Костенко було тавро дочки "ворога народу" (батька поетеси, Василя Костенка, блискучого педагога і поліглота, який знав 12 мов, у 1936-му засудили на 10 років концтаборів).

У 15 років вона вже читала Дідро, Гельвеція, Платона, Аристотеля ... Закінчила школу з медаллю.

Перші вірші Ліна Костенко опублікувала в 16 років.

У радянські часи брала активну участь у дисидентському русі, за що була надовго виключена з літературного процесу. Вимушене мовчання тривало 16 років, в Україні твори Костенко не друкувалися. У відповідь на таку жорстоку ценцуру, поетеса навіть оголосила голодування.

Після Чорнобильської катастрофи Ліна Костенко - єдина з українських письменників - майже 20 років регулярно відправлялася в Чорнобильську зону. Та висвітлювала цю трагедію у своїх віршах.

Ліна Костенко - почесний професор Києво-Могилянської академії, почесний доктор Львівського та Чернівецького університетів.

Улюблений музичний твір Ліни Костенко - "Реквієм" Верді, особливо "Dies Irae" ("День Гніву").

Відмовилась від звання Героя України, так як для неї політичні заслуги неважливі, так як покликання письменника - лише писати.

Через впертість та неабияку сміливість Ліну Костенко називають залізною жінкою. Вона завжди говорила та писала, що хотіла. Навіть коли її колеги боялись репресій та мовчали, вона відкрито критикувала владу. Таку незламність поетеса унаслідувала від бабусі.

Ліна Костенко особисте життя
Чоловіки:

Єжи-Ян Пахльовський (1930-2012), польський письменник, однокурсник Л.Костенко під час навчання у Московському літературному інституті імені О. М. Горького.

Цвіркунов Василь Васильович, керівник Київської кіностудії імені Довженка у 1960-х рр. Разом вони прожили 25 років. У цьому шлюбі Ліна Костенко народила сина Василя, якого назвала на честь чоловіка та свого батька.

Діти:

Пахльовська Оксана Єжи-Янівна, культуролог

Цвіркунов Василь Васильович-молодший (народився 28 травня 1969 року), програміст

Ліна Костенко: нагороди

Почесний професор Національного університету "Києво-Могилянська академія".

Почесний доктор Львівського національного університету.

Почесний доктор Чернівецького національного університету (2002).

Лауреат Державної премії ім. Тараса Шевченка (1987, за роман "Маруся Чурай" і збірку "Неповторність")

Лауреат Міжнародної літературно-мистецької премії ім. О.Теліги (2000).

Нагороджена Почесною відзнакою Президента України (1992) і Орденом князя Ярослава Мудрого V ступеня (березень 2000).

Відмовилась від звання Героя України, відповівши: "Політичної біжутерії не ношу!"

Відзнака "Золотий письменник України", 2012

У листопаді 2013 року УГКЦ нагородила Ліну Костенко, Редлиха Шимона та Зеновію Кушпету третьою щорічною відзнакою імені блаженного священномученика Омеляна Ковча.

У 2015 році мала планета Сонячної системи № 290127 отримала назву Лінакостенко.

"Ми унікальна нація. У нас хліборобів морили голодом. Режисери ставили спектаклі у концтаборах. Поетів закопували у вічну мерзлоту. У кого ще є атомний саркофаг? А у нас є."

# data[].attributes.attachment_link.title
Цікаві факти про Ліну Костенко - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Цікаві факти про Ліну Костенко розкажуть про життя, дитинство, захоплення, творчість, про сім'ю найвідомішої українки сучасності, генієя слова

# data[].attributes.headline
Ліна Костенко – біографія геніальної українки, яка стала сумлінням нації

# data[].attributes.subject
Ліна Костенко – біографія геніальної українки, яка стала сумлінням нації

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Максимум

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Біографія Ліни Костенко - приклад для українців. Усе своє життя геніальна поетеса та письменниця не боялася влади та відкрито говорила всю правду про неї як за часів КДБ, так і за президентсва Януковича. Зараз вона воліє мовчати, а з нами говорять її твори. Читайте цікаві факти про Ліну Костенко!
Ліна Костенко... Її біографія - не тільки must read для дітей, а й обов'язкова для прочитання кожному свідомому українцю. Своїм життям та творчістю геніальна письменниця заслужила титул сумління нашої нації. Вона не скорилася, коли радянська цензура заборонила друкувати її твори, вона не мовчала в складні для України часи.

Це цікаво: Крила - вірш Ліни Костенко, який має знати кожен українець

Утім, після виходу крайньої збірки поезій "Річка Геракліта" в 2011 році Ліна Костенко знову поринула в себе і відтоді не з'являлася на публіці. Зрештою, 19 березня письменниці виповнюється 89 років, тому здоров'я вже не те, щоб брати участь у заходах. Читайте про життя та творчість Ліни Костенко!

Біографія Ліни Костенко

Ліна Василівна Костенко народилася у сім'ї вчителі 19 березня 1930 року в м. Ржищеві на Київщині. Коли дівчинці було 6 років - родина перебралася до столиці, де Ліна закінчила школу. Ще будучи ученицею, вона почала відвідувати літературну студію при журналі "Дніпро", який редагував Андрій Малишко. Перші вірші Ліна Костенко випустила в 16 років.

Після закінчення середньої школи майбутня поетеса вступила в Київський педагогічний інститут, а після його завершення стала студенткою Московського літературному інституті імені О. М. Горького, який закінчила в 1956 році.

Одразу після завершення навчання Ліна Костенко видала свою дебютну збірку поезій "Проміння землі". Друга збірка "Вітрила" вийшла в 1958 році, за нею - збірка "Мандрівки серця" (1961 р.). Поетесі одразу вдалося завоювати любов та повагу українців, але не всім подобалася її творча діяльність. "Зоряний інтеграл" 1962 року заборонила до друку цензура, і відтоді ім'я Ліни Костенко зникло на 15 років. Увесь цей час поетеса писала "в шухляду" та стала однією з ключоваих фігур покоління українських шістдесятників.

За час вимушеного мовчання поетеса не сиділа склавши руки та створила свої найкращі твори: і "Берестечко", і "Маруся Чурай", і поезії, що згодом ввійшли до збірок "Над берегами вічної ріки" та "Неповторність". Повернутися до читачів Костенко змогли лише 1977 року: тоді опублікували збірку її віршів "Над берегами вічної ріки", а 1979-го - історичний роман у віршах "Маруся Чурай", який чекав свого виходу 6 років. За нього поетеса отримала Державну премію імені Тараса Шевченка.

Після книги італійською "Інкрустації" (1994) та "Берестачка" (1999) Ліна Костенко знову взяла паузу. На 10 років вона вже за власним бажанням зникла з публічного простору України. Вона відмовилася від звання Героя України, а до громадського життя на деякий час повернулася лише в період Помаранчевої революції.

А от літературне повернення Ліни Костенко відбулося 2010 року: письменниця видала свій перший прозовий твір "Записки українського самашедшого", що викликав великий ажіотаж. У січні 2011 року поетеса вирушила в тур-презентацію свого першого роману, але 9 лютого вона перервала свій тур через особисту образу.

Крайня книги Ліни Костенко з'явилася в лютому 2011 року - до поетичної збірки "Річка Геракліта" ввійшли раніше написані вірші та 50 нових поезій. Відтоді письменниця знову замовкла, хоча й зізнавалася, що практично написала роман-продовження "Записок" від імені жінки. Поки що невідомо, коли чекати нових творів письменниці.

Особисте життя Ліни Костенко

Про чоловіків Ліни Костенко відомо не так багато, як зрештою і про її життя загалом. Письменниця була двічі заміжньою. Перший шлюб з Єжи-Яном Пахльовським, що став батьком дочки Костенко письменниці Оксани Пахльовської, протривав недовго, бо вони не зійшлись характерами.

Далі Костенко мала стосунки з Аркадієм Добровольським, письменником і перекладачем, який пройшов сталінські табори. Тоді поетесі було 28, а йому - 48. Знову не склалося.

Другий шлюб Костенко взяла із директором кіностудії імені Довженка Василем Цвіркуновим. Разом вони прожили 25 років, аж до його смерті. Від цих стосунків Ліна Костенко народила сина Василя.

Про інші романи письменниці відомо ще менше. Подейкували, що в неї був закоханий Василь Симоненко, а от Дмитро Павличко не так давно зізнався, що досі береже коробку сірників, куплених кілька десятиліть тому, аби прикурити їй цигарку. "Ліна Костенко була екстравагантною й курила", - згадував Павличко.

Коротка біографія Костенко: хронологічна таблиця

Читайте скорочено про життя Ліни Костенко в хронологічній таблиці.

1930 - народилася Ліна Костенко.

1936 - переїхала до Києва;

1937-1941 рік - навчання в школі;

1951-1956 - здобуття вищої освіти в Київському педагогічному інституті, а потім у Московському літературному інституті імені Горького;

1957 рік - виходить перша збірка віршів Ліни Костенко під назвою "Проміння землі";

1958 рік- збірка віршів "Крила";

1961 - збірка "Мандрівки серця";

1963 - збірку віршів "Зоряний інтеграл", а також книгу "Княжа гора" знімають з верстки;

1965 - Костенко пише лист-протест проти постійних арештів української інтелігенції;

травень 1968 року - лист на захист В'ячеслава Чорновола у відповідь на наклеп про нього;

1973 рік - Ліна Костенко потрапляє в так званий чорний список інтелігентів;

1977 року - виходить перше після заборони зібрання творів Ліни Костенко "Над берегами вічної ріки";

1979 рік - опубліковано роман "Маруся Чурай";

2010 рік - поема "Либідь", загальний наклад якої склав 14000 примірників; перший роман Костенко "Записки українського самашедшого", який викликав небувалий ажіотаж;

2011 рік - поетичні збірки "Мадонна перехресть" і "Ріка Геракліта".

Цікаві факти про Ліну Костенко

1. У 1963 році вона спільно з Аркадієм Добровольським написала сценарій до фільму "Перевірте свої годинники". Стрічка розповідала про українських поетів, загиблих під час Другої світової війни. Фільм зняли 1964 року, але на екрани він так і не вийшов. Остаточний варіант "Хто повернеться - долюбить" був так змінений, що Костенко відмовилася від авторства сценарію.

2. Ліна Костенко вміє відмовляти не тільки колегам: вона відмовилася і від премії "Золотий письменник України", не пояснивши нічого жодним словом, і від звання Героя України, яке хотів їй вручити Ющенко, а фраза "Політичної біжутерії не ношу" стала мало не афоризмом.

3. У 2005 році Ліна Костенко взяла участь в експедиції до Чорнобильської зони. Письменниця активно працювала нарівні з усіма вченими, рятуючи предмети побуту і артефакти народної культури від знищення і забуття.

4. Дочка Ліни Костенко Оксана Пахльовська теж стала письменниця, вона живе з матір'ю у Києві. А от син поетеси працює програмістом у Штатах. Внучка ж Костенко Ярослава-Франческа Барб'єрі вивчає філософію у Римському університеті "Ля Сап'єнца", де її мама завідує кафедрою україністики.

5. Ліна Костенко має чимало регалій, хоча вони для неї нічого не значать. Вона - почесний доктор Чернівецького національного університету (2002); лауреат Державної премії ім. Т.Шевченка (1987, за роман "Маруся Чурай" і збірку "Неповторність"); лауреат Міжнародної літературно-мистецької премії ім. О. Теліги (2000). Також її було нагороджено Почесною відзнакою Президента України (1992) і Орденом князя Ярослава Мудрого V ступеня у березні 2000 року.

Читайте також: 10 наших улюблених віршів геніальної Ліни Костенко

Читай максимум цікавих новин у Viber

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко - біографія геніальної українки, яка стала сумлінням нації - Радіо Максимум

# data[].attributes.attachment_link.description
Біографія Ліни Костенко - приклад для українців. Усе своє життя геніальна поетеса та письменниця не боялася влади та відкрито говорила всю правду про неї як за часів КДБ, так і за президентсва Януковича. Зараз вона воліє мовчати, а з нами говорять її твори. Читайте цікаві факти про Ліну Костенко!

# data[].attributes.headline
 Дмитро Павличко хро

# data[].attributes.body
Дмитро Павличко хронологічна таблиця

# data[].attributes.headline
Вірші Дмитра

# data[].attributes.body
Вірші Дмитра Павличка

Дмитро Павличко

# data[].attributes.headline
Павличко Дмитро

# data[].attributes.subject
Павличко Дмитро

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дмитро Васильович Павличко

Ім'я при народженні

Павличко Дмитро Васильович

Народився

28 вересня 1929 Стопчатів, Коломийський повіт, Станиславівське воєводство, Польська Республіка

Помер

29 січня 2023 [1] (93 роки)
Київ, Україна

Країна

Польська Республіка СРСР Україна

Національність

українець

Діяльність

антрополог, поет, журналіст, дипломат, перекладач, викладач університету, літературний критик, політик, сценарист

Мова творів

українська

Роки активності

1953 - 2023

Magnum opus

"Таємниця твого обличчя", "Омела"

Нагороди

Премії

Павличко Дмитро Васильович у Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Дмитро́ Васи́льович Павли́чко ( 28 вересня 1929, Стопчатів, Коломийський повіт, Станиславівське воєводство, Польська Республіка, нині Косівський район, Івано-Франківська область, Україна - 29 січня 2023, Київ, Україна) - український поет, перекладач, літературний критик, публіцист, шістдесятник, громадсько- політичний діяч. Герой України (2004). Кавалер ордена князя Ярослава Мудрого IV, V ступеня (1999, 2009), ордена "За заслуги" III ступеня (1997), ордена Свободи (2015), лавреат Національної премії Шевченка (1977). Батько Соломії Павличко, дідусь Богдани Павличко.

Народився 28 вересня 1929 року в селі Стопчатів, нині Косівський район, Івано-Франківська область, Україна (тоді - анексована Польщею ЗУНР; за польським адміністративним поділом Коломийський повіт, Станиславівське воєводство, Польська Республіка) в селянській багатодітній родині.

Початкову освіту здобув у польськомовній школі в Яблунові, продовжив навчання в Коломийській гімназії, потім - у Яблунівській середній школі.

З осені 1945 року по літо 1946 року - ув'язнений за справою щодо звинувачення в належності до УПА. Дмитро публічно визнав свою належність до УПА, в інтерв'ю розповідав що його загін розпустили, а його відправили до школи.

У 16 років я став українським повстанцем. П'ятеро хлопців зі Стопчатова, у їх числі був і я, та п'ятеро із сусіднього Великого Ключева у квітні 1945-го приєдналися до сотні, якою командував Спартан. Перед тим гітлерівці упіймали мого брата Петра, бандерівця, який перебував у школі старшин УПА в Карпатах, і розстріляли його в Коломиї. Мама плакала, батько мене не пускав, але я твердо сказав: "Мушу наздогнати німаків і помститися їм за брата"

У 1953 році закінчив філологічний факультет Львівського університету.

Завідував відділом поезії редакції журналу "Жовтень" (нині - "Дзвін"), після переїзду до Києва працював у секретаріаті СПУ. Упродовж 1971-1978 pp. Дмитро Павличко редагував журнал іноземної літератури .

Перша збірка поезій "Любов і ненависть" з'явилася у 1953 році. Пізніше побачили світ поетичні книги "Моя земля" (1955), "Чорна нитка" (1958), "Правда кличе" (1958), - вісімнадцятитисячний тираж книжки було знищено за вказівкою партійних цензорів, "Пальмова віть" (1962). У 1968 році вийшла збірка "Гранослов", згодом "Сонети подільської осені" (1973), "Таємниця твого обличчя" (1974), (1978), "Спіраль" (1984), "Поеми й притчі" (1986), "Покаянні псалми" (1994). Дмитро Павличко уклав антологію перекладів "Світовий сонет" (1983). Літературно-критичні праці зібрані в книжках "Магістралями слова" (1978), "Над глибинами" (1984), "Біля мужнього слова" (1988).

На думку журналіста, історика Вахтанга Кіпіані, "Павличко, Драч та Яворівський з усією щирістю та талантом віддавались соціалістичним ідеалам до початку перебудови... націоналісти ненавиділи їх за комуністичне минуле, колабораціонізм з радянським режимом, „ленінські" вірші тощо". У мережі широко розповсюджені такі його рядки: "Що у житті мене зігріва? Леніна думи ясні, Леніна мудрі слова"; "Як добре, що на світі є Москва, моя земля, столиця і надія"; "Тож не вдалось огидливим ізгоям вас отруїти жовто-синім гноєм"; "Та здавалось мені, що не ворони, а бандерівські хижі кати прилетіли в покинуті сторони заховати криваві сліди".

Дмитро Павличко на святі село 500-ліття Запорозького козацтва, Капулівка, 4 серпня 1990 року

Дмитро Павличко з дружиною Богданою в Праворуч - Донецьку, фото завантажене до вікісховища 26 червня 2015 року. проф. Володимир Білецький

Дмитро Павличко - один із організаторів Народного руху України, Демократичної партії України, перший голова Товариства української мови ім. Шевченка.

У 1990-1994, 1998-1999, 2005-2006 роках - народний депутат України. У 1990-1994 роках очолював комітет із закордонних справ Верховної Ради України.

Один з авторів Декларації про державний суверенітет України та першої зовнішньополітичної доктрини самостійної держави, що передбачала нейтральний та позаблоковий статус України - іноді цю доктрину іменують саме "доктриною Павличка". Доктрину Павличка часто критикують як занадто романтичну і загалом нереалістичну, зокрема й з огляду на відмову України від ядерної зброї ( без'ядерність як принцип також була закладена в Декларації про державний суверенітет України) і розглядають як різновид політики "фінляндизації".

У 2002 році став почесним професором НаУКМА. 1 вересня він прочитав інавгураційну лекцію на тему "Українська національна ідея".

З 21 жовтня 2005 року по 25 травня 2006 року - народний депутат України (фракція Української народної партії).

На IV Всесвітньому форумі українців, що відбувся в Києві 18-20 серпня 2006 року, Дмитра Павличка було обрано Головою Української всесвітньої координаційної ради.

24 жовтня 2019 року у приміщенні Національного музею літератури України відбувся ювілейний вечір присвячений 90-річчю Дмитра Павличка, де за участі було презентовано п'ятий і анонсовано вихід шостого (останнього) томів мемуарів "Дмитро Павличко. Спогади" видавництва "Ярославів Вал".

Дмитро Павличко був один з найвизначніших українських перекладачів. Перекладав з англійської, іспанської, італійської, французької, португальської, їдиш та багатьох слов'янських мов.

Завдяки зусиллям Павличка вперше українською мовою з'явилося повне зібрання творів Шекспіра в шести томах (видання "Дніпро" 1986 рік).

Український читач познайомився з Шарлем Бодлером, Павола Гвездослава, Луїшом де Камойншом та багатьма іншими іменами світової літератури. Своїми перекладами Павличко запропонував нове прочитання творів Данте Аліг'єрі, Франческо Петрарки, Мікеланджело Буонарроті, Федеріко Ґарсія Лорки, Хосе Марті, Сесара Вальєхо, Рубена Даріо, Йоганна Вольфґанґа фон Ґете, Генріха Гайне, Райнер Марія Рільке, Генріка Ібсена, Леопольда Стаффа, Ярослава Івашкевича, П'єра де Ронсара, Жозе-Маріа де Ередіа, Вітезслава Незвала, Христо Ботева та багатьох інших.

Захоплення Павличка сонетною формою вилилось у створення антології "Світовий сонет" (1983), яку свого часу готував, але не встиг реалізувати Микола Зеров. У цій антології українською мовою були опубліковані великі добірки сонетів Данте, Мікеланджело, Шекспіра, Шарля Бодлера, Павола Гвездослава Орсага, Янки Купали. Розширене видання антології, до якого крім перекладів увійшли й оригінальні сонети Павличка, з'явилося 2004 року у видавництві "Генеза" під назвою "Сонети".

Видання перекладів див. у списку творів

Дмитро Павличко має великий доробок і як літературний критик. Найповнішим виданням літературно-критичних праць Павличка є двотомник "Літературознавство. Критика", виданий видавництвом "Основи" у 2007 році. В першому томі представлено літературно-критичні розвідки, статті, доповіді та виступи автора, присвячені українській літературі. Тут також опубліковано матеріали про окремі літературні постаті, явища чи події, здебільшого за хронологічним принципом. В другому томі представлено літературно-критичні розвідки, статті, доповіді та виступи автора про світову літературу. Часто ці праці були написані паралельно до перекладацьких проєктів Павличка й слугують коментарем та доповненням до його перекладацького доробку.

Літературознавство. Критика. Українська література. - Том 1. - Київ: Основи, 2007. - 566 с.

Літературознавство. Критика. Світова література. - Том 2. - Київ: Основи, 2007. - 465 с.

Дмитро Павличко - перший голова Товариства української мови імені Тараса Шевченка (1989-1990). У 1989 році очолив редакцію газети ТУМу "Слово", до складу якої входили члени Головної ради Віталій Радчук, Віталій Довгич та Юрій Оробець. У 1990 році передав свою посаду голреда Олександрові Сопронюку. Голова Української всесвітньої координаційної ради у 2006-2011 рр.

З жовтня 1995 до травня 1998 року Павличко був Надзвичайним і Повноважним Послом України в Словацькій Республіці.

Павличко був також Послом України в Республіці Польща в період з весни 1999 року по лютий 2002 року. Завдяки його клопотанню в центрі Варшави за пів кілометра від знаменитих Варшавських Лазенок в березні 2002 року було споруджено пам'ятник Тарасу Шевченку.

Дмитро Павличко, 2009 рік

Державна премія України ім. Тараса Шевченка (1977) - за книгу поезії "Любов і ненависть"[24]

Орден "За заслуги" III ст. (27 червня 1997) - за особистий внесок у розробку, підготовку та прийняття Конституції України, активну законотворчу роботу[25]

Орден князя Ярослава Мудрого V ст. (12 липня 1999) - за вагомий особистий внесок у розвиток дипломатичної служби, піднесення авторитету України на міжнародній арені[26]

Звання Герой України з врученням ордена Держави (27 вересня 2004) - за визначний особистий внесок у розвиток української літератури, створення вершинних зразків поетичного слова, плідну державну і політичну діяльність[27]

Орден князя Ярослава Мудрого IV ст. (25 вересня 2009) - за визначний особистий внесок у збагачення літературної спадщини українського народу, багаторічну плідну громадсько-політичну діяльність та з нагоди 80-річчя від дня народження[28]

Орден Свободи (22 січня 2015) - за значний особистий внесок у державне будівництво, соціально-економічний, науково-технічний, культурно-освітній розвиток Української держави, багаторічну сумлінну працю та високий професіоналізм[29][30][31]

Відзнака Президента України - ювілейна медаль "25 років незалежності України" (2016)[32].

Любов і ненависть, 1953.

Моя земля, 1955.

Концерт у царя, 1958.

Чорна нитка, 1958.

Правда кличе, 1958.

Днина, 1960.

Два кольори, 1965.

Гранослов, 1968.

Сонети подільської осені, 1973.

Таємниця твого обличчя, 1974, 1979.

Магістралями слова, літературна критика, 1978.

Світовий сонет, переклади, 1983.

Над глибинами, літературна критика, 1984.

Спіраль, 1984.

Поеми й притчі, 1986.

Біля мужнього слова, літературна критика, 1988.

Покаянні псалми, 1994.

Антологія словацької поезії XX століття, 1997.

Золоте ябко, 1998.

Сонети В.Шекспіра, 1998.

50 польських поетів, 2000.

Поезії Хосе Марті, 2001.

Наперсток, 2002.

Рубаї, 2003

Сонети (оригінальні твори й переклади), 2004.

Не зрадь, 2005.

Три строфи, 2007.

Аутодафе, 2008.

Мала антологія хорватської поезії, 2008.[33]

Потоп. 2010.

Золоторогий олень. Поема. 2011.

Най поховають мене на цьому полі. Новела. 2011.

Разом. Вместе: збірка поезій. (з Ратнером О. Г.). - Дніпропетровськ : Герда, 2013. - 176 с., іл. - ISBN 978-617-7097-02-9

Вірші з Майдану: Поезії. - К. : ВЦ "Просвіта", 2014. - 24 с. - ISBN 978-966-2133-96-7

За мотивами творів Дмитра Павличка створено:

Д. Павличко - автор сценаріїв до фільмів "Сон" (1964, у співавт. з Володимиром Денисенком), "Захар Беркут" (1971), а також автор текстів пісень у фільмі "Роман і Франческа" (1960).

У смт Ворзель вулицю Пушкінську перейменували на вулицю Дмитра Павличка

У місті Кам'янка вулицю Чехова перейменували на вулицю Дмитра Павличка.

У місті Полтава провулок Тюленіна перейменували на провулок Дмитра Павличка.

У місті Ірпінь вулицю Єсеніна перейменували на вулицю Дмитра Павличка.

У місті Малин вулицю Кузнєцова перейменували на вулицю Дмитра Павличка.

У місті Нікополь вулицю Глинки перейменували на вулицю Дмитра Павличка.

1. https://hromadske.ua/posts/pomer-poet-dmitro-pavlichko

2. У 1929 році сільська гміна Стопчатів. З 1 серпня 1934 року внаслідок реформи місцевого самоврядування увійшла до складу ґміни Яблунів

3. Павличко Д. В. Українська національна ідея. - К. : КМ Академія, 2002. - 56 с. Архів оригіналу за 2 серпня 2019.

4. Дмитро Павличко презентував п'ятий том спогадів. (укр.). 4 листопада 2019. Архів оригіналу за 29 січня 2023.

5. Дмитро Павличко про УПА, Хрущова та Зеленського. Відвертий монолог.. (Відео) (укр.). 3 листопада 2019.

6. Його пам'ятатимуть як одного з авторів Декларації про державний суверенітет України й організаторів українського національного руху Поет є також одним з авторів Декларації про державний суверенітет України та першої зовнішньополітичної доктрини самостійної держави, що передбачала нейтральний та позаблоковий статус України - іноді цю доктрину іменують саме "доктриною Павличка" // suspilne.media

7. На Косівщині поховали Дмитра Павличка // газета "Галичина", 1 лютого 2023 о 17:39

8. Дмитра Павличка поховають 1 лютого у Стопчатові на Івано-Франківщині - НСПУ // Степан Пенкалюк, suspilne, 30 січня 2023, 22:26

9. Указ Президента України про призначення № 983 від 19.10.1995, Указ Президента України про звільнення № 452 від 11.05.1998

10. Указ Президента України від 26.02.1999 № 220/99

11. Президент нагородив видатних громадян України з нагоди Дня Соборності [Архівовано 25 січня 2016 у Wayback Machine.] // Офіційне інтернет-представництво Президента України, 23 січня 2016

12. Порошенко нагородив орденами видатних українців на честь Дня Соборності. ukranews.com. Українські новини. 23 січня 2016. Архів оригіналу за 25 січня 2016.

13. Vijenac 380/2008. [Архівовано 18 травня 2011 у Wayback Machine.] Jevgenij Paščenko: Ukrajinska vizija hrvatskog pjesništva, 25. rujna 2008. (хорв.)

14. На честь Да Вінчі й Мерінова. В Івано-Франківській громаді перейменували дев'ять вулиць.

15. https://www.facebook.com/zagranichny (29 липня 2023). Радісна, Ясна, Шухевича, Чорновола тощо: у Нікополі перейменували ще 48 вулиць і провулків (укр.).

# data[].attributes.attachment_link.title
Павличко Дмитро Васильович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Дмитро Васильович Павличко Ім'я при народженні Павличко Дмитро Васильович Народився 28 вересня 1929 Стопчатів, Коломийський повіт, Станиславівське воєводство, Польська Республіка Помер 29 січня 2023 [1] (93 роки) Київ, Україна Країна Польська Республіка СРСР Україна Національність українець Діяльність антрополог, поет, журналіст, дипломат, перекладач, викладач університету, літературний критик, політик, сценарист Мова творів

# data[].attributes.headline
Дмитро Павличко біографія скорочено

# data[].attributes.subject
Дмитро Павличко біографія скорочено

# data[].attributes.headline
Цікаві факти про Дми

# data[].attributes.body
Цікаві факти про Дмитра Павличка

# data[].attributes.headline
Готуємося до ЗНО

# data[].attributes.subject
Готуємося до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Як визначити віршовий розмір? Це завдання для багатьох випускників є дуже проблемним. Насправді, його виконати не так уже й складно, варто лиш вивчити декілька простих правил і проаналізувати наведені приклади.
Для початку визначімо розмір пісні "Сосни" відомого всім гурту Океану Ельзи:

Щоб визначити віршовий розмір:

1. Прочитайте вірш, зверніть увагу на наголошення слів.

Нам потрібні не правильні наголоси, як у словнику, а такі, які відчитуються у вірші. Так, наприклад, у рядку "і запах твоїх сосен" слово "твоїх" має наголошуватися на другий склад "твоїх", але для цього вірша краще звучить і співається Вакарчуком "твоїх". Тому не лінуйтеся читати віршик вголос! Раджу робити це і на тестуванні - пошепки - щоби краще відчути наголошені і ненаголошені склади.

2. Розставте наголоси у словах.

3. Намалюйте схему, де

_ - це наголошений голосний (на письмі це така рисочка з наголосом над нею, що позначає наголошений склад).

U - це ненаголошений голосний (на письмі це дужечка або рисочка без наголосу).

Позначки записуйте у рядки, як у вірші, причому робіть це акуратно і чітко, щоб позначки були чітко одна під одною. У нашому випадку схема буде така:

ЗАПАМ'ЯТАЙТЕ, кількість таких позначок у вашій схемі = кількості голосних у вірші.
4. Роздивіться свою схему і ви побачите якусь частинку, що повторюється.
Це - стопа. Вона може складатися з 2 або 3 складів. Відділіть поперечними лініями стопи у своїй схемі:

У "Соснах" повторюється U _. Такий розмір називається ямб. А оскільки в рядку він повторюється 4 рази, то це - чотиристопний ямб.

Це ваші чотири кроки до успіху! Залишається тільки запам'ятати, що як називається.

До вашої уваги ВІРШОВІ РОЗМІРИ:

1) Ямб U_

Океан Ельзи - Сосни

2) Хорей _ U

Плач Єремії - Вона

_ U/ _ U/ _ U/ _ U/ _ U/ _ U/ _ U/ _ U/

_ U/ U U/_ U/ U U/ _

_ U/ _ U/ _ U/ _ U/ _ U/ _ U/ _ U/ _ U/

_ U/ _ U/ _ U/ _ U/ _

3) Дактиль _ U U

Тартак - Наше літо

4) Амфібрахій U _ U

Океан Ельзи - Все буде добре

5) Анапест U U _

Друга ріка - Відчиняй

Відчиняй я стою на порозі
Я вже тут, я вже дома, привіт
Не питай де я був позавчора
Вчора вранці, сьогодні, торік.

І насамкінець, маленька хитрість, як запам'ятати віршові розміри, бо дуже вони вже плутаються в голові. Запам'ятайте самі назви розмірів і те, як самі ці слова наголошуються:

Трискладові:

1) Дактиль - наголос у цьому слові на перший склад, отже і у віршовому розмірі на перший - _ U U.
2) Амфібрахій - наголос у самому слові посередині, отже і у віршовому розміріпосередині - U _ U.
3) Анапест - наголошуємо останній склад у слові, так само останній і у віршовому розмірі - U U _.

Двоскладові - навпаки:

1) Ямб - наголос у слові на перший, але у віршовому розмірі, навпаки, на другий - U _.
2) Хорей - наголос у слові на другий, а у віршовому розмірі, навпаки, перший - _ U.

І закріпимо. Щоб визначати віршовий розмір:

1) запам'ятайте порядок дій:
прочитати вголос - розставити наголоси - намалювати схему - визначити закономірність.
2) запам'ятайте 5 розмірів:
хорей _ U, ямб U _, дактиль _ U U, амфібрахій U _ U, анапест U U _.

# data[].attributes.attachment_link.title
Як визначити віршовий розмір?

# data[].attributes.attachment_link.description
Як визначити віршовий розмір? Це завдання для багатьох випускників є дуже проблемним. Насправді, його виконати не так уже й складно, варто лиш вивчити декілька простих правил і проаналізувати наведені приклади. Для початку визначімо розмір пісні "Сосни" відомого всім гурту Океану Ельзи: Щоб визначити віршовий розмір: 1. Прочитайте вірш, зверніть увагу на наголошення слів.

# data[].attributes.headline
Готуємося до ЗНО

# data[].attributes.subject
Готуємося до ЗНО

# data[].attributes.body
Жанри творів

# data[].attributes.attachment_link.title
Жанри творів, винесених на ЗНО: таблиця

# data[].attributes.attachment_link.description
Таблиця жанрів творів, які виносяться на ЗНО з української літератури. Вона пригодиться як при підготовці до тестування, так і безпосередньо під час ЗНО. З її допомогою можна швидко запам'ятати жанр необхідного твору. Адже, як правило, майже у всіх тестах ЗНО є завдання, в якому потрібно вказати жанр твору.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Кино-Театр.РУ

# data[].attributes.attachment_link.title
Александр Довженко

# data[].attributes.attachment_link.description
Александр Довженко - биография - советские режиссёры - Кино-Театр.РУ

# data[].attributes.attachment_link.title
Щоденник 1941-1956 (дуже стисло) скорочено - Довженко Олександр, стислий переказ твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати скорочено твір Щоденник 1941-1956 (дуже стисло) (автор: Довженко Олександр) в Бібліотеці УкрЛіб. Стислий переказ твору, виклад змісту та сюжету

# data[].attributes.body
Щоденник

Довженко Олександр
текст повністю.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1943 рік

26/Х/ 1943

Сьогодні я знову в Москві. Привіз з Києва стареньку свою матір. Сьогодні ж узнав од Большакова і тяжку новину: моя повість "Україна в огні" не вподобалася Сталіну, і він її заборонив для друку і для постановки.

Що його робити, ще не знаю. Тяжко на душі і тоскне. І не тому тяжко, що пропало марно більше року роботи, і не тому, що возрадуються вразі і дрібні чиновники перелякаються мене і стануть зневажати. Мені важко од свідомості, що "Україна в огні" - це правда. Прикрита і замкнена моя правда про народ і його лихо.

Значить, нікому, отже, вона не потрібна і ніщо, видно, не потрібно, крім панегірика.

28/Х/ 1943

Умираючи в Києві од голоду, од голодної водянки, нещасний мій батько не вірив у нашу перемогу і в наше повернення. Він вважав, дивлячись на колосальну німецьку силу, що Україна загинула навіки разом з українським народом. Він не мав надії зустрітися уже з своїми дітьми, що поневолі кинули його на поталу. Він думав, що ми житимем усе своє життя десь по чужих країнах. Так в тяжкій безнадійності і помер у великих муках...

Життя батькове було нещасливе. Він помер вісімдесяти років. Він був неграмотний, красивий, подібний зовнішньо на професора чи академіка, розумний і благородний чоловік. Родись і вирости він не в наших умовах, з нього вийшов би великий чоловік.

Прожив він усе своє життя невдоволений, не здійснений пі в чому, хоч і готовий народженням своїм до всього найвищого і тонкого, що є в житті людства.

Шість день лежав він непохованим, поки мати не зробила йому гроб, продавши рештки своєї одежі, і не одвезла його, стара, самотня, кинута всіма, на кладовище.

Мати каже, що він у гробу був як живий і красивий. У нього і в гробі було чорне хвилясте волосся і біла, мої! сніг, борода.

Його вигнали з моєї і сестриної квартири німці і навіть сильно побили, так сильно, що він довгий час ходив і увесь синій од побоїв. Його було пограбовано, обкрадено і вигнано на вулицю. Батькове життя - це цілий роман, повний історичного смутку і жалю.

5/ХІ/ 1943

Розпочну я краще писати новий сценарій про народ. І не буду я його писати ні про дважди героїв, ні про трижди зрадників, ні про во:дів, що самою присутністю своєю вже прикрашають твір і збуджують надії постановщиків на безапеляційні путеводні сентенції, а напишу я сценарій про людей простих, звичайних, отих самих, що звуться у нас широкими масами, що понесли найтяжчі втрати на війні, не маючи ні чинів, ні орденів. Напишу, як їм жити і що робити і як і що думати, щоб краще жилося по війні по закону божеському і людському. Дія починається поверненням на руїну родини.

6/ХІ/ 1943

Україна поруйнована, як ні одна країна в світі. Поруйновані й пограбовані всі міста. У нас нема ні шкіл, ні інститутів, ні музеїв, -аі бібліотек. Загинули наші історичні архіви, загинуло малярство, скульптура, архітектура. Поруйновані всі мости, шляхи, розорила війна народне господарство, понищила людей, побила, повішала, розігнала в неволю. У нас нема майже вчених, обмаль митців...

11/ХІІ 1943

Сьогодні записав од матері десять чудесних колядок і п'ять нових старих пісень. Так було приємно записувати. Просто сльози наверталися од радості чи зворушення. Колядки мати наспівувала. У неї лишився чудесний слух. Вона потонула у спогади дитинства і проспівала мені п'ять пісень улюблених свого батька, а мого діда, ткача Ярмоли, що дуже любив співати було за своїм верстатом. "Ото було тче і так співає, тільки човник бігає.У Л часом співає-співає та й заплаче, їй-богу, правда".

Мати розповіла мені, як позаминулої зими, вигнані німцями, зимували вони з батьком десь на Бессарабському ринку в темній холодній кімнатці в якійсь підозрілій квартирі базарників-цияків.

В ніч різдвяну батько, згадавши, очевидно, молодість свою, дитинство усе своє, одним словом, життя, попросив матір заспівати йому колядок. Мати почала, співати. Згадав батько, слухаючи старечий голос матері, молоді свої літа, різдво дома, кутю, пісні, гостей, колядки - увесь згинувший у небуття наївний і прекрасний свій світ, почав тихо плакати.

Раптом одчинилися двері. Сусіди п'яненькі, почувшії материн спів, прийшли запросити старих на колядки до себе.

- Ні, не пійдемо.

Так ми й не пішли.

21/ХІ/ 1943

Починаю негайно й уперто правити "Україну в огні". Зараз мені починав здаватися, що я зробив велику помилку, що погодився з ... редакцією "Знамени" друкуватися. По суті кажучи, ця ... редакція вирвала у мене сценарій, бодай їй добра не було. Безумовно, був правий Щербаков, радивши мені не поспішати з друком і працювати над повістю далі. Так мені й треба. Не міг одмовити двом редакційним маніячкам, тепер буду довго каятись.

1944 рік

1 І1 1944

Новий рік стрічав у симпатичного старого руського генерала О. О. Ігнатьєва. Обоє вони - і Ігнатьєв, і дружина його Наталія Георгіївна - були виключно добрими і зворушливими. Я згадую сьогодні свою зустріч з ними з почуттям теплої подяки. Мене зворушила їх інтелігентність...

19 І1 1944

З великою приємністю працюю над літературним сценарієм "Мічурін". Я розпочав сю роботу перед війною і зараз повернувся до неї як до теплої рідної хати. Се ніби не в'яжеться трохи з моїм "націоналізмом". Адже се тема руська, про руський народ, проте я думаю, що мені не заборонять писати про його добре, люблячи палко і свій народ.

Світе мій, чому любов до свого народу є націоналізм? В чім його злочин? Які нелюди придумали отеє от знущання над життям людським? Ну, цур йому. Пишу про воїна-мученика і борця великої і рідної мені ідеї: облагородження нашого народу радянського через сади. Мічурін. Так, отже, ні. Оказується, що ее "уход от действительности, могущий навлечь на себя..." і т. ін. А між тим мій фільм про Мічуріна сказав би радянському (всім!) глядачеві, їй-богу, багато більш, ніж усі наші камери тортур на екрані, іменуємі фільмами на "военном материале", з вбивством дітей, жінок, і криком, і жахом, і жорстокістю, що їх і так пребагато у нашому житті. Про людину, про життя, про труд і благородство високої мети.

25/1 1944

Я ніколи не був метким. У дні диспутів, якими таке рясне було моє життя, я знаходжу потрібні слова не зразу, а вже після бою, десь на самоті, встромивши голову в подушку. Отоді я знаходжу для свого противника найсильніші аргументи, я обдаровую його найгострішою словесною зброєю, я підставляю під них свої слабкі місця терпеливо, зате тут же побиваю його вщент такими досконалими, яскравими влучаннями, що все тремтить в захопленні навколо, все радіє, та вже запізно, марно. Нема ні бою вже, ні перемоги. Одна досада і нещастя реальності.

22/ 1/ 1944

Дописую "Мічуріна". Чим більш пишу і вдумуюсь в написане, тим більше люблю сю людину. Може, він був і не такий, напевне не такий. Я одкинув майже всю суму невеликих приватних побутових правд, прямуючи до єдиної головної правди сієї Людини. Се мені дає багато для думання. Мені приємно писати про сього справжнього сподвижника Леніна, скромного і органічно глибоко відданого комунізму трудного і складного чоловіка. Я почуваю в ньому себе, прости мені, світе, за порівняння..,

I/Ill [19]44

...Письменник, коли він щось пише, повинен почувати себе врівні, на висоті найвищого політичного діяча, а не учня чи прикажчика,,,

I/Ill 1944

Учора N, привіз мені з Києва звістку про зняття мене з посади художнього керівника студії. Таким чином, я повернуся до Києва на студію хоча й ще більше посивілим, але убогим, побитим і пораненим.

Понесу стид свій по Шулявці на довгі, очевидно, часи, поки не забудеться.

Годі б уже мені мучитися і спокутувати свій гріх перед Сталіним. Треба прийматись за роботу і роботою довести йому, що я радянський митець..., а не одіозна талановита постать з "обмеженим світоглядом".

Треба взяти себе в руки, закувати серце в залізо, волю і нерви, бодай останні, і, забувши про все на світі, створити сценарій і фільм, достойний великої нашої ролі у велику історичну добу.

Учора у Козловського сказав мені Самосуд: коли Москвін узнав по усунення мене з Сталінського преміального комітету, він сказав: "Як жаль. З комітету вийняли серце й душу".

Смутно мені, смутно.

8/IV 1944

//Якою б не була страхітливо руйнівна війна, яким би брудним ураганом не пройшлась вона по Україні, її величезне позитивне значення для історії українського народу безперечне. У цій пожежі, хаосі й крові злились воєдино всі українські землі. І якою б не була, очевидно, напочатку їхня доля тяжкою і трудною, в кінцевому рахунку український народ робить рішучий і неминучий крок вперед. До речі, об'єднання - кінець національному дрібному, другорядне кон'юнктурному, [...несе кінець]. Очевидно, його підставою була розірваність земель і різнобожжя.//

91 IV 1944

Москва

//Уся Росія їде сьогодні на бабі. Те, на що виявилась здатною російська баба, незбагненне.

Так само незбагненний і так само сповнений величі наш наступ. Наступ нашого радянського воїна в це бездоріжжя - більше, ніж чудо. Це непосильний, немислимий труд. Люде ніби бояться, що зменшиться їхній священний гнів, і прагнуть швидше його реалізувати, не шкодуючи ні праці для цього, ні життя, ні страждань.

Що е в брудній, некрасивій, непричесаній російській людині? Споконвічне прагнення чуда, великого, найкращого, всезагальності... Прагнення перебудувати світ. Звідси і Жовтень. Він живе в ній і сьогодні для великого, кінець кінцем, щастя всього людства.//

9/IV 1944

Америка одмовилась дивитися мій фільм "Битва ва н[ашу] Р[адянську] Україну".

Вона, підла, і перекупка, і спекулянтка, не захотіла навіть глянути на ту кров, яку купує вона за свій свинячий бекон у консервних банках.

Будь же ви прокляті, панове і (нраб) американці, а усім вашим добробутом і лагідними: усмішками.

Проклинає вас мій батько, мати і я з усім народом українським.

S6 / IV [19]44

Я не вмію писати.

Або я зовсім не вмію писати і все те, що я роблю, лише здається писанням за принципом - на безриб'ї і рак риба, або ж я втомився і виснажився увесь вщент. Написати півсторінки для мене вже канальський труд. Я втомлююсь часом від одного рядка.

Тисячі думок і картин збиваються в купу і мучать мене. А витікають вони з голови неначе через мікронне тоненьку щілинку, і все написане мною здається завжди мені нікчемною краплинкою того, іцо я так пристрасно хотів сказати.

Тоді я журюся і знову мучуся од знесилення.

28 / 1V 1944

Учора в ВОКСі шанували творчість Чапліна.

# data[].attributes.attachment_link.title
Щоденник - Олександр Довженко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
1943 рік 26/Х/ 1943 Сьогодні я знову в Москві. Привіз з Києва стареньку свою матір. Сьогодні ж узнав од Большакова і тяжку новину: моя повість "Україна в огні" не вподобалася Сталіну, і він її заборонив для друку і для постановки. Що його робити, ще не знаю. Тяжко на душі і тоскне.

# data[].attributes.headline
зачарована десна тести

# data[].attributes.subject
зачарована десна тести

# data[].attributes.attachment_link.title
Тестові завдання. О. Довженко. "Зачарована Десна". Шкільні твори, статті, розробки уроків, контрольні роботи, українська література. Олександр Довженко, шкільна програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Тестові завдання. О. Довженко. "Зачарована Десна". Шкільні твори, статті, розробки уроків, контрольні роботи, українська література. Олександр Довженко, шкільна

# data[].attributes.headline
Довженко хронологічна таблиця

# data[].attributes.subject
Довженко хронологічна таблиця

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Довженко: перший поет кінематографу | Пишемо історію

# data[].attributes.headline
Тести для самоперевір

# data[].attributes.body
Тести для самоперевірки. Олександр Довженко. Автобіографічна кіноповість «Зачарована Десна»

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська література. Теорія літератури. Готуймося до іспиту та ЗНО з української літератури.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Тести для самоперевірки Олександр Довженко
Автобіографічна кіноповість "Зачарована Десна"

1. Коли написаний твір? За жанром - це?

2. Що найбільше любив дід?

3. Що найбільше любив оповідач?

4. Скільки братів було у Сашка, де вони поділися?

5. Що трапилося з селом, де жив Сашко?

6. Як звали собаку?

7. Чому Сашка не взяли до школи?

8. Композиція повісті?

1. "... дуже схожий на бога... Він був високий і худий... і була у нього грижа ще з молодих чумацьких літ. Пахнув... теплою землею і трохи млином... Любив гарну бесіду й добре слово..."

2. "Вона проклинала все, що попадалось їй на очі, - свиней, курей, поросят... Вона була маленька й така прудка, і очі такі видющі й гострі, що сховатись од неї не могло ніщо на світі.. Їй можна було три дні не давати їсти. Але без прокльонів вона не могла прожити й дня... "

3. "Багато я бачив гарних людей, але такого не бачив... Скільки він землі виорав, скільки хліба накосив! Як вправно робив, який був дужий і чистий. Одне, що ...було некрасиве, - одяг..."

1. 1954 - 1955 роки, автобіографічна повість.

2. Сонце та кашляти.

3. Музику - клепання коси.

4. Лаврін, Сергій, Василь, Іван; померли в один день від пошесті, коли Сашку був один рік. Брати гарно співали, і Бог "забрав їх до свого ангельського хору".

5. У роки війни німці спалили село, людей у церкві спалили - за допомогу партизанам.

6. Не міг сказати, як звуть батька.

7. Немає чіткого сюжету, послідовності у викладі фактів. Вільна розповідь переривається філософськими роздумами, коментарем. Поступово вимальовується життя та побут дореволюційного над деснянського села, де рано вмирають діти та родичі б'ються за шматок землі. Спогади про дитинство.

8. Прабаба Маруся.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Корнєйко Наталія

# data[].attributes.attachment_link.title
Тести для самоперевірки. Олександр Довженко. Автобіографічна кіноповість "Зачарована Десна"

# data[].attributes.attachment_link.description
Тести для самоперевірки Олександр Довженко Автобіографічна кіноповість "Зачарована Десна" ТЕСТИ: Коли написаний твір? За жанром - це? Що найбільше любив дід? Що найбільше любив оповідач? Скільки братів було у Сашка, де вони поділися? Що трапилося з селом, де жив Сашко? Як звали собаку? Чому Сашка не взяли до школи? Композиція повісті?

# data[].attributes.headline
Підготовка до ЗНО з 

# data[].attributes.body
Підготовка до ЗНО з української літератури

Тема. О. ДОВЖЕНКО «ЗАЧАРОВАНА ДЕСНА», «УКРАЇНА В ОГНІ», «ЩОДЕННИК»

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зачарована десна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
україна в огні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зовнішнє незалежне оцінювання

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.title
О. ДОВЖЕНКО "ЗАЧАРОВАНА ДЕСНА", "УКРАЇНА В ОГНІ", "ЩОДЕННИК" - Пройти тест ЗНО онлайн (з відповідями) - Підготовка до ЗНО з української літератури - ЗОВНІШНЄ НЕЗАЛЕЖНЕ ОЦІНЮВАННЯ З УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРИ - відповіді на тест ЗНО з української літератури

# data[].attributes.attachment_link.description
О. ДОВЖЕНКО ЗАЧАРОВАНА ДЕСНА, УКРАЇНА В ОГНІ, ЩОДЕННИК - тест ЗНО з української літератури - підготовка до ЗНО у тестовій формі - тест ЗНО з відповідями

# data[].attributes.headline
Україна в огні

# data[].attributes.body
Україна в огні

Довженко Олександр повністю

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У садочку біля чистої хатини, серед квітів, бджіл, дітвори та домашнього птаства, за столом у тихий літній день сиділа, мов на картині родина колгоспника Лавріна Запорожця і тихо співала "Ой піду я до роду гуляти". Це була пісня материна. Пісня була весела і журна одночасово, як і життя людське. Мати Тетяна Запорожчиха любила її співати раз чи два на рік, коли по великих трудах і повсякденних турботах десь було з якоїсь гарної нагоди доводилося пригублювати чарчину. Діти дивилися на свою добру матір і величали її.

Шумить, гуде Тополівка.

До Лавріна Запорожця приїхали гості.

"Ой, у мене увесь рід багатий. А у мене увесь рід багатий. Сюди-туди - он куди, увесь рід багатий", - співала Тетяна, зворушливо хитаючи головою у такт своїй пісні.

Один. Роман Запорожець.

"Сюди-туди - он куди, увесь рід багатий", - співає молодий лейтенант прикордонних військ Роман Запорожець з великою шаблею і заслугою на грудях.

Другий - Іван, воїн.

"Буде мене часто частувати. Буде мене часто частувати", - співає, притулившись до материного плеча, артилерист Іван з прикордону.

Третій - славний чорноморець Савка Запорожець.

"Сюди-туди - он куди, часто частувати", - співає вдвох із батьком третій Запорожченко, Савка-чорноморець. А над ними сяє божественна біла борода діда Демида, що теж був колись чорноморцем, та вже не співає, а тільки похитує головою й плаче од зворушення і глибоких своїх нужденних і злиденних літ.

Хочеться діду Демиду осідлати коня вороного, хочеться їхати в чисте поле літа доганяти. Та не вернуться вже літа, не доженуть коні.

Четвертий - Григорій, майстер урожаю.

Агроном Григорій Лаврінович Запорожець у гарному цивільному вбранні. Окуляри на носі, "Знак Пошани" на грудях, у руці стеблина - знак влади над всім, що росте.

У п'ятого сина діточки зелені.

Співає, легко посміхаючись, п'ятий Запорожець, Трохим, обнімаючи трьох маленьких дітей - двох хлопчиків і одну дівчинку, - та у жінки двоє.

І дочка Олеся - всьому роду втіха.

Тиха, без єдиної хмаринки на чолі, майстериця квітів, чарівних вишивок і пісень. Всі співали. Багато думок промайнуло у матері. Усе життя ніби проплило перед очима. І материнське горе, і радощі, і турботи, і невпинна праця на велику родину з дрібними діточками, на громаду, на державу. Та повиростали непомітно сини, порозліталися на всі сторони, добра слава пішла по світу про синів, що показали себе і в зброї, і в науці, і в звичайних трудах над землею. І ось з'їхались нарешті вони до рідної хати, щоб ушанувати її материнську старість - п'ятдесят, та ще й п'ять років! Зворушена до краю своїм оцим дорогим святом, піснями і всіма плодами свого простого робочого життя, добра і щедра мати, взявши чарчину, що легенько тремтіла в її маленькій сухій руці, подивилася на своїх дітей:

- Спасибі вам, діточки, що побачила вас укупі хоч раз за стільки літ. Все ніколи та ніколи, широкий світ настав. Пошли ж вам, боже, щасливу долю та сили в руки, щоб виповнити свій довг перед миром, щоб возвеличити трудами красну землю нашу українську, аби цвіла вона багатствами і згодою, а вам, мої діточки, і тобі, доню, і вам, синочки...

- ...Синочки мої, сини! Діточки мої! А боже мій, боже мій! Ой, прощавайте, прощавайте, діти мої...

Ще якісь жалібні слова промовляла Тетяна, біжучи за синами, та вже не було її чути. Уже потонули слова її в морі людського плачу й скорбот, у розлуках, у реві моторів. Множество людей виходило з села на війну.

Одірвався Трохим Запорожець од жінки. Плаче жінка гіркими сльозами, плачуть діти в ногах: "Ой тату, тату!" Побіг Трохим за братами. Повіз старий Запорожець п'ять синів на війну.

Від'їжджають по шляху на схід грузовики з множеством далекого старого й молодого закуреного жіноцтва, дітей, ветхих дідів і баб, всіляких речей і деяких військових чи не військових, хто їх знає. Вони оглядаються назад на захід у тривозі. Їм хочеться їхати все швидше й швидше.

- А куди ж вони ото їдуть, бодай їм добра не було! Щоб вони бігли й не переставали! Та нащо ж їх везуть ото машинами? Може б, машини та на щось інше пригодилися! Тьфу! - лютувала Мотря у городі, сапаючи картоплю.

- Слухайте, чому вони не тікають? Ви бачите? Вони не тікають?

- Ну, ясно. Чого ж їм тікати? Вони ждуть німців.

- Ах! Ну, ми ще повернемось! - розмовляли на грузовиках утікачі, дивлячись на селян, прив'язаних тисячолітніми узами до землі.

Біля холодної криниці край села під вербою стояла Олеся, смутна й тиха, як і всі дівчата в ті часи на нашій на кривавій Україні. Пили бійці воду у неї з відра і відходили собі далі на схід:

- Будь здорова, дівчино. Будь щаслива, дівчино... Будь здорова...

Ревли по шляхах грузовики без кінця й краю, везли втікачів. У важкому смутку оглядались стомлені втікачі назад. Усе, що не їхало з ними, починало здаватись їм ворожим, і страх заповнював їхні душі, і приховане зло, і мовчазний відчай.

- А бодай же вони їхали та й не переставали! Та щоб же вони котилися бубоном! На кого ж ви нас, нещасних, покидаєте? - перегукувалися в городі Тетяна Запорожчиха з Мотрею, сапаючи картоплю поки не прострочило Тетяну кулеметом з ворожого літака.

Горять жита на многі кілометри, палають, топчуться людьми підводами.

І ярина толочиться множеством тисяч бездомних коней і корів Бредуть корови, вівці, коні без числа і краю.

Вершники біжать великими житами, оглядаючись назад, на чорне димне небо. Ревуть аероплани. Мечуть бомби. Розсипаються вершники по полю, мов птиці.

Пролітають над Олесею ворожі літаки. Бомбардують шлях. Вершники шарахнулись на всі боки. Крик, і плач, і височенний зойк поранених коней. Страшно Олесі.

Ревуть бики од пахощів кривавих і риють землю рогом коло забитих напарників своїх рогатих.

Ворожі літаки бомбардують міст. Великі водяні стовпи розтинають річку. Плигають люди в воду. Спинив Запорожець коней. Кинулись брати врозтіч, упали додолу. Один тільки Савка остався на возі та батько.

- Падай, Савко, падай!

- А чого б я падав? Їдем на війну та будем од першої бомби падать, - сказав веселий Савка і впав мертвим. Брати до Савки:

- Савко!

А батько зблід:

- Прощайте, хлопці! Мерщій за міст. А ми з Савкою додому!

Ударив старий Запорожець по конях, вискочив у поле і понісся житами, яриною назад, назад до рідної Тополівки. Летять коні житом-яриною, а Лаврін притулився до мертвих синових грудей і заплакав уголос.

Аж ось спинили німецькі диверсанти коней. Викинули Савку в жито. Дали Лавріну сигарету, сіли на воза та й поїхали, співаючи і сміючись, до сусіднього села.

Олеся дивилась на шлях. Вона не була звичайною дівчиною. Вона була красива і чепурна. Олесею пишалася вся округа. Бувало, після роботи, вечорами, вона, як птиця, ну так же багато співала коло хати на все село, так голосно і так прекрасно, як, мабуть, і не снилося ні одній припудреній артистці з орденами. А вишивки Олесі висіли на стінах під склом в європейських музеях: в Лондоні, в музеї Альберт-Вікторія, в Парижі, в Мюнхені і Нью-Йорку, хоч вона про це й не знала. Учила її мати всьому. Була Олеся тонкою, обдарованою натурою, тактовною, доброю, роботящою і бездоганно вихованою хорошим чесним родом. Легковажні хлопці трохи соромились Олесі, вважаючи її за горду і неприступну...

Пили бійці воду і похмуро проходили далі. Вона вже ні про що не питала їх. Вона жадібно вдивлялась в кожне лице і в кожних очах читала сум. Величезне, значно більше, ніж може вмістити людська душа, горе упало на народ, придушило його, погнало.

- Будь здорова, дівчино. Бувай щаслива, - сказали їй троє утомлених артилеристів і пішли од криниці. На Олесю нахлинула хвиля такого гострого болючого жалю до себе, що в неї нестерпно защеміло в горлі. Олеся глянула назад. Людей поменшало. Де-не-де людина.

"Останні йдуть, - подумала Олеся. - Невже останні?" І рішилася вона на крок нечуваний, небачений ні в її селі ніколи, ні в усім її народі. На вчинок надзвичайний, від одної згадки про який у неї захолонуло і спинилося серце. На вчинок грізний, що підказав їй грізний, надзвичайний час. Що кинуло її на цей учинок? Що наштовхнуло? Глибина інстинкту роду, підсвідома мудрість, що з'являються на допомогу людині в грізні часи, коли розум холоне і не встигає усвідомити небезпеку, і спитати нікого, і грізний час летить лавиною згори.

До Олесі підійшов один з останніх бійців, танкіст Василь Кравчина, аж з-під Кам'янця-Подільського, і пожадливо припав до відра. Був він добрий кремезний юнак. Одежа вся в пилу і поті. На рукаві й спині пропалена сорочка на пожарах. Здорові темні руки, патьоки на шиї і скронях і зморшки на чолі також не по літах.

- Спасибі, дівчино. Прощай, - промовив він, одриваючись од відра.

- Щаслива путь... постій... Слухай, - сказала Олеся тихо, дивлячись на танкіста глибокими скорбними очима. - Я тебе щось попрошу.

- Мене? Що мене просити? - поглянув на неї танкіст, і надзвичайний вигляд Олесі прикував його на мить до себе. - Що ти, дівчино?

- Слухай, - сказала Олеся, - переночуй зі мною. Вже наступає ніч... коли ще можна, чуєш?.. - Вона поставила відро і підійшла до нього: - Я дівчина. Я знаю, прийдуть німці завтра чи післязавтра, замучать мене, поругаються наді мною. А я так цього боюсь, прошу тебе, нехай ти... переночуй зі мною... - При останніх словах голос Олесі затремтів і неначе погас.

- Я не можу ночувати з тобою, - сказав Кравчина чесно і одверто. - Я в танку горів позавчора під бомбами. Я не герой.

- Ти наш.

- Я одступаю. Тікаю. Броня тонка. Я покидаю тебе. Пойми мій сором. Я не герой.

- Ти нещасний. І я нещасна. Пойми ж і ти мене. Глянь, що робиться. Я хочу згадувать тебе усе життя, а не отих мерців, що вже пливуть Десною. Останься, правда!

Олеся дивилася на нього з такою довірою, з такою болючою мольбою, що він умовк і не зводив з неї очей. Він дивився на неї, чужу, невідому, випадкову, аби ніколи вже потім ні на одну годину нігде не забути її, аби понести її, оцю дівчину, в своєму серці через усі бої, через усі вогні.

- Ну, як же? Ну, добре...

- Ото моя хата.

- А де твої батьки? - раптом збагнув він.

- Батько братів повіз, а мати поранена в лікарні

Якусь хвилину вони стояли одне перед одним у хатньому присмерку мовчки і не знали, куди рухатись. Вони були незаймані обоє.

- Сідай, посидь у мене за столом, - сказала Олеся тихо і взяла його обома руками за руку.

# data[].attributes.attachment_link.title
Україна в огні - Олександр Довженко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
У садочку біля чистої хатини, серед квітів, бджіл, дітвори та домашнього птаства, за столом у тихий літній день сиділа, мов на картині родина колгоспника Лавріна Запорожця і тихо співала "Ой піду я до роду гуляти". Це була пісня материна. Пісня була весела і журна одночасово, як і життя людське.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У садочку біля чистої хатини, серед квітів, бджіл, дітвори та домашнього птаства, за столом у тихий літній день сиділа, мов на картині родина колгоспника Лавріна Запорожця і тихо співала "Ой піду я до роду гуляти". Це була пісня материна. Пісня була весела і журна одночасово, як і життя людське. Мати Тетяна Запорожчиха любила її співати раз чи два на рік, коли по великих трудах і повсякденних турботах десь було з якоїсь гарної нагоди доводилося пригублювати чарчину. Діти дивилися на свою добру матір і величали її.

Шумить, гуде Тополівка.

До Лавріна Запорожця приїхали гості.

"Ой, у мене увесь рід багатий. А у мене увесь рід багатий. Сюди-туди - он куди, увесь рід багатий", - співала Тетяна, зворушливо хитаючи головою у такт своїй пісні.

Один. Роман Запорожець.

"Сюди-туди - он куди, увесь рід багатий", - співає молодий лейтенант прикордонних військ Роман Запорожець з великою шаблею і заслугою на грудях.

Другий - Іван, воїн.

"Буде мене часто частувати. Буде мене часто частувати", - співає, притулившись до материного плеча, артилерист Іван з прикордону.

Третій - славний чорноморець Савка Запорожець.

"Сюди-туди - он куди, часто частувати", - співає вдвох із батьком третій Запорожченко, Савка-чорноморець. А над ними сяє божественна біла борода діда Демида, що теж був колись чорноморцем, та вже не співає, а тільки похитує головою й плаче од зворушення і глибоких своїх нужденних і злиденних літ.

Хочеться діду Демиду осідлати коня вороного, хочеться їхати в чисте поле літа доганяти. Та не вернуться вже літа, не доженуть коні.

Четвертий - Григорій, майстер урожаю.

Агроном Григорій Лаврінович Запорожець у гарному цивільному вбранні. Окуляри на носі, "Знак Пошани" на грудях, у руці стеблина - знак влади над всім, що росте.

У п'ятого сина діточки зелені.

Співає, легко посміхаючись, п'ятий Запорожець, Трохим, обнімаючи трьох маленьких дітей - двох хлопчиків і одну дівчинку, - та у жінки двоє.

І дочка Олеся - всьому роду втіха.

Тиха, без єдиної хмаринки на чолі, майстериця квітів, чарівних вишивок і пісень. Всі співали. Багато думок промайнуло у матері. Усе життя ніби проплило перед очима. І материнське горе, і радощі, і турботи, і невпинна праця на велику родину з дрібними діточками, на громаду, на державу. Та повиростали непомітно сини, порозліталися на всі сторони, добра слава пішла по світу про синів, що показали себе і в зброї, і в науці, і в звичайних трудах над землею. І ось з'їхались нарешті вони до рідної хати, щоб ушанувати її материнську старість - п'ятдесят, та ще й п'ять років! Зворушена до краю своїм оцим дорогим святом, піснями і всіма плодами свого простого робочого життя, добра і щедра мати, взявши чарчину, що легенько тремтіла в її маленькій сухій руці, подивилася на своїх дітей:

- Спасибі вам, діточки, що побачила вас укупі хоч раз за стільки літ. Все ніколи та ніколи, широкий світ настав. Пошли ж вам, боже, щасливу долю та сили в руки, щоб виповнити свій довг перед миром, щоб возвеличити трудами красну землю нашу українську, аби цвіла вона багатствами і згодою, а вам, мої діточки, і тобі, доню, і вам, синочки...

- ...Синочки мої, сини! Діточки мої! А боже мій, боже мій! Ой, прощавайте, прощавайте, діти мої...

Ще якісь жалібні слова промовляла Тетяна, біжучи за синами, та вже не було її чути. Уже потонули слова її в морі людського плачу й скорбот, у розлуках, у реві моторів. Множество людей виходило з села на війну.

Одірвався Трохим Запорожець од жінки. Плаче жінка гіркими сльозами, плачуть діти в ногах: "Ой тату, тату!" Побіг Трохим за братами. Повіз старий Запорожець п'ять синів на війну.

Від'їжджають по шляху на схід грузовики з множеством далекого старого й молодого закуреного жіноцтва, дітей, ветхих дідів і баб, всіляких речей і деяких військових чи не військових, хто їх знає. Вони оглядаються назад на захід у тривозі. Їм хочеться їхати все швидше й швидше.

- А куди ж вони ото їдуть, бодай їм добра не було! Щоб вони бігли й не переставали! Та нащо ж їх везуть ото машинами? Може б, машини та на щось інше пригодилися! Тьфу! - лютувала Мотря у городі, сапаючи картоплю.

- Слухайте, чому вони не тікають? Ви бачите? Вони не тікають?

- Ну, ясно. Чого ж їм тікати? Вони ждуть німців.

- Ах! Ну, ми ще повернемось! - розмовляли на грузовиках утікачі, дивлячись на селян, прив'язаних тисячолітніми узами до землі.

Біля холодної криниці край села під вербою стояла Олеся, смутна й тиха, як і всі дівчата в ті часи на нашій на кривавій Україні. Пили бійці воду у неї з відра і відходили собі далі на схід:

- Будь здорова, дівчино. Будь щаслива, дівчино... Будь здорова...

Ревли по шляхах грузовики без кінця й краю, везли втікачів. У важкому смутку оглядались стомлені втікачі назад. Усе, що не їхало з ними, починало здаватись їм ворожим, і страх заповнював їхні душі, і приховане зло, і мовчазний відчай.

- А бодай же вони їхали та й не переставали! Та щоб же вони котилися бубоном! На кого ж ви нас, нещасних, покидаєте? - перегукувалися в городі Тетяна Запорожчиха з Мотрею, сапаючи картоплю поки не прострочило Тетяну кулеметом з ворожого літака.

Горять жита на многі кілометри, палають, топчуться людьми підводами.

І ярина толочиться множеством тисяч бездомних коней і корів Бредуть корови, вівці, коні без числа і краю.

Вершники біжать великими житами, оглядаючись назад, на чорне димне небо. Ревуть аероплани. Мечуть бомби. Розсипаються вершники по полю, мов птиці.

Пролітають над Олесею ворожі літаки. Бомбардують шлях. Вершники шарахнулись на всі боки. Крик, і плач, і височенний зойк поранених коней. Страшно Олесі.

Ревуть бики од пахощів кривавих і риють землю рогом коло забитих напарників своїх рогатих.

Ворожі літаки бомбардують міст. Великі водяні стовпи розтинають річку. Плигають люди в воду. Спинив Запорожець коней. Кинулись брати врозтіч, упали додолу. Один тільки Савка остався на возі та батько.

- Падай, Савко, падай!

- А чого б я падав? Їдем на війну та будем од першої бомби падать, - сказав веселий Савка і впав мертвим. Брати до Савки:

- Савко!

А батько зблід:

- Прощайте, хлопці! Мерщій за міст. А ми з Савкою додому!

Ударив старий Запорожець по конях, вискочив у поле і понісся житами, яриною назад, назад до рідної Тополівки. Летять коні житом-яриною, а Лаврін притулився до мертвих синових грудей і заплакав уголос.

Аж ось спинили німецькі диверсанти коней. Викинули Савку в жито. Дали Лавріну сигарету, сіли на воза та й поїхали, співаючи і сміючись, до сусіднього села.

Олеся дивилась на шлях. Вона не була звичайною дівчиною. Вона була красива і чепурна. Олесею пишалася вся округа. Бувало, після роботи, вечорами, вона, як птиця, ну так же багато співала коло хати на все село, так голосно і так прекрасно, як, мабуть, і не снилося ні одній припудреній артистці з орденами. А вишивки Олесі висіли на стінах під склом в європейських музеях: в Лондоні, в музеї Альберт-Вікторія, в Парижі, в Мюнхені і Нью-Йорку, хоч вона про це й не знала. Учила її мати всьому. Була Олеся тонкою, обдарованою натурою, тактовною, доброю, роботящою і бездоганно вихованою хорошим чесним родом. Легковажні хлопці трохи соромились Олесі, вважаючи її за горду і неприступну...

Пили бійці воду і похмуро проходили далі. Вона вже ні про що не питала їх. Вона жадібно вдивлялась в кожне лице і в кожних очах читала сум. Величезне, значно більше, ніж може вмістити людська душа, горе упало на народ, придушило його, погнало.

- Будь здорова, дівчино. Бувай щаслива, - сказали їй троє утомлених артилеристів і пішли од криниці. На Олесю нахлинула хвиля такого гострого болючого жалю до себе, що в неї нестерпно защеміло в горлі. Олеся глянула назад. Людей поменшало. Де-не-де людина.

"Останні йдуть, - подумала Олеся. - Невже останні?" І рішилася вона на крок нечуваний, небачений ні в її селі ніколи, ні в усім її народі. На вчинок надзвичайний, від одної згадки про який у неї захолонуло і спинилося серце. На вчинок грізний, що підказав їй грізний, надзвичайний час. Що кинуло її на цей учинок? Що наштовхнуло? Глибина інстинкту роду, підсвідома мудрість, що з'являються на допомогу людині в грізні часи, коли розум холоне і не встигає усвідомити небезпеку, і спитати нікого, і грізний час летить лавиною згори.

До Олесі підійшов один з останніх бійців, танкіст Василь Кравчина, аж з-під Кам'янця-Подільського, і пожадливо припав до відра. Був він добрий кремезний юнак. Одежа вся в пилу і поті. На рукаві й спині пропалена сорочка на пожарах. Здорові темні руки, патьоки на шиї і скронях і зморшки на чолі також не по літах.

- Спасибі, дівчино. Прощай, - промовив він, одриваючись од відра.

- Щаслива путь... постій... Слухай, - сказала Олеся тихо, дивлячись на танкіста глибокими скорбними очима. - Я тебе щось попрошу.

- Мене? Що мене просити? - поглянув на неї танкіст, і надзвичайний вигляд Олесі прикував його на мить до себе. - Що ти, дівчино?

- Слухай, - сказала Олеся, - переночуй зі мною. Вже наступає ніч... коли ще можна, чуєш?.. - Вона поставила відро і підійшла до нього: - Я дівчина. Я знаю, прийдуть німці завтра чи післязавтра, замучать мене, поругаються наді мною. А я так цього боюсь, прошу тебе, нехай ти... переночуй зі мною... - При останніх словах голос Олесі затремтів і неначе погас.

- Я не можу ночувати з тобою, - сказав Кравчина чесно і одверто. - Я в танку горів позавчора під бомбами. Я не герой.

- Ти наш.

- Я одступаю. Тікаю. Броня тонка. Я покидаю тебе. Пойми мій сором. Я не герой.

- Ти нещасний. І я нещасна. Пойми ж і ти мене. Глянь, що робиться. Я хочу згадувать тебе усе життя, а не отих мерців, що вже пливуть Десною. Останься, правда!

Олеся дивилася на нього з такою довірою, з такою болючою мольбою, що він умовк і не зводив з неї очей. Він дивився на неї, чужу, невідому, випадкову, аби ніколи вже потім ні на одну годину нігде не забути її, аби понести її, оцю дівчину, в своєму серці через усі бої, через усі вогні.

- Ну, як же? Ну, добре...

- Ото моя хата.

- А де твої батьки? - раптом збагнув він.

- Батько братів повіз, а мати поранена в лікарні

Якусь хвилину вони стояли одне перед одним у хатньому присмерку мовчки і не знали, куди рухатись. Вони були незаймані обоє.

- Сідай, посидь у мене за столом, - сказала Олеся тихо і взяла його обома руками за руку.

# data[].attributes.attachment_link.title
Україна в огні - Олександр Довженко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
У садочку біля чистої хатини, серед квітів, бджіл, дітвори та домашнього птаства, за столом у тихий літній день сиділа, мов на картині родина колгоспника Лавріна Запорожця і тихо співала "Ой піду я до роду гуляти". Це була пісня материна. Пісня була весела і журна одночасово, як і життя людське.

# data[].attributes.headline
Олександр Довженко цікаві факти

# data[].attributes.subject
Олександр Довженко цікаві факти

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Лі́на Васи́лівна Косте́нко ( 19 березня 1930, Ржищів, Київська округа, Українська РСР, СРСР) - українська поетеса- шістдесятниця, письменниця (історичний роман, твори для дітей), дисидентка. Лауреатка Шевченківської премії ( 1987), Премії Антоновичів ( 1989), Ордену Почесного легіону ( 2022).

У 1967 році разом з Павлом Тичиною та Іваном Драчем номінована на Нобелівську премію з літератури.

У радянські часи брала активну участь у дисидентському русі, за що була надовго виключена з літературного процесу. Авторка поетичних збірок "Над берегами вічної ріки" ( 1977), "Неповторність" ( 1980), "Сад нетанучих скульптур" ( 1987), роману у віршах "Маруся Чурай" ( 1979, Шевченківська премія 1987), поеми "Берестечко" ( 1999, 2010). 2010 року опублікувала перший прозовий роман "Записки українського самашедшого", що став одним із лідерів продажу серед українських книжок 2011 року.

Почесний професор Києво-Могилянської академії, почесний доктор Львівського та Чернівецького університетів.

Відмовилася від звання Героя України. У сучасній українській традиції входить до переліку найвідоміших жінок давньої та сучасної України.

Народилася 19 березня 1930 року в місті Ржищеві у вчительській родині Василя Григоровича та Зінаїди Юхимівни Костенків.

1936 року родина переїхала з Ржищева до Києва. З 1937 до 1941 рр. навчалася у школі № 100, що містилася в робітничому селищі на Трухановому острові, де на той час жила родина. Школу спалили 1943 року разом з усім селищем. Цьому присвятила вірш "Я виросла у Київській Венеції".

Ліна Костенко, 1948 рік

Потім навчалась у середній школі № 123 на Куренівці. У 1945 році школу відвідав нарком освіти УРСР П. Г. Тичина, якому учениця подарувала свою рукописну збірку. Перший вірш Ліни було опубліковано у дитячій газеті "Зірка" ( 1946). По закінченню школи навчалася в Київському педагогічному інституті, а згодом - у Московському літературному інституті імені О. М. Горького, який закінчила 1956 року.

У шлюбі з інститутським однокурсником, польським письменником Єжи-Яном Пахльовським 18 вересня 1956 року народила доньку Оксану (українська письменниця та культуролог, професор, викладає українську в Римському університеті ла Сап'єнца). Вдруге одружилася з українським кінознавцем Василем Цвіркуновим, керівником Київської кіностудії імені Довженка в 1960-х. 28 травня 1969 року народила сина Василя ( програміст).

Ліна Костенко була однією з перших і найпримітніших у плеяді молодих українських поетів, що виступили на межі 1950-1960-х років. Період так званих шістдесятників створив новітні стилі в українській літературі, змусив творити щось нове, атипове, авангардне, але, як і завше, безжальне та максимально критичне щодо влади та тодішнього режиму.

Збірки віршів Костенко "Проміння землі" (1957) та "Вітрила" (1958) викликали інтерес аудиторії й критики, а збірка "Мандрівки серця" (1961) закріпила успіх й засвідчила творчу зрілість поетеси, поставивши її ім'я поміж визначних майстрів української поезії.

На початку 1960-х брала участь у літературних вечорах київського Клубу творчої молоді. Починаючи з 1961 року, її критикують за "аполітичність", знято з плану знімання фільм за сценарієм Костенко "Дорогою вітрів".

8 квітня 1963 року на ідеологічній нараді секретар ЦК КПУ з ідеології Андрія Скаба заявив: "Формалістичні викрутаси зі словом неминуче призводять до викривлення і затемнення ідейно-художнього змісту твору. А що справа саме така, свідчать деякі твори молодих поетів Миколи Вінграновського, Івана Драча, Л. Костенко". Це був сигнал до погрому покоління шістдесятників.

1963 - зняли з друку книжку віршів Костенко "Зоряний інтеґрал", книжку "Княжа гора" зняли з верстки.

У ці роки вірші Ліни Костенко публікували журнали в Чехословаччині, газети в Польщі, і лише зрідка - в Україні. Її вірші ходили в "самвидаві".

У 1965 році Костенко підписала лист-протест проти арештів української інтелігенції. Була присутня на суді над Михайлом Осадчим і Мирославою Зваричевською у Львові. Під час суду над братами Горинями кинула їм квіти. Разом з Іваном Драчем звернулася до редакції журналу "Жовтень" (нині "Дзвін") і до львівських письменників з пропозицією виступити на захист заарештованих. Письменники не зважилися на протест, але подали в суд клопотання з проханням передати на поруки Богдана Гориня як наймолодшого з арештованих. Ці зусилля не вплинули на перебіг судів, але мали величезне моральне значення.

У травні 1966 року в Спілці письменників України, де таврували "націоналістичних відщепенців", частина молоді влаштувала овацію Ліні Костенко, яка відстоювала свої позиції і захищала Івана Світличного, Опанаса Заливаху, Михайла Косіва і Богдана Гориня.

У 1968 написала листи на захист В'ячеслава Чорновола у відповідь на наклеп на нього в газеті "Літературна Україна". Після цього ім'я Ліни Костенко радянська преса довгі роки не згадувала. Мисткиня працювала "в шухляду".

1973 - потрапила до "чорних списків", складених секретарем ЦК КПУ з ідеології Валентином Маланчуком. Лише 1977 року, після відходу Маланчука, вийшла збірка віршів "Над берегами вічної ріки", а 1979-го, за спеціальною постановою Президії СПУ, - історичний роман у віршах "Маруся Чурай", що пролежав без руху 6 років. За нього поетеса 1987 року удостоєна Державної премії УРСР імені Тараса Шевченка.

Перу Костенко також належать збірки поезій "Неповторність" (1980) і "Сад нетанучих скульптур" (1987), збірка віршів для дітей "Бузиновий цар" (1987).

Поема "Берестечко" з ілюстраціями Георгія Якутовича, видана видавництвом "Либідь" (2010), мала загальний тираж 14 тис. примірників, а збірка "Гіацинтове сонце", впорядкована Ольгою Богомолець, розійшлася тиражем 5 тис. примірників. На додруковування додаткового тиражу, за словами директорки видавництва Олени Бойко, упорядниця згоди не дала.

2010 року вийшов перший роман Костенко - "Записки українського самашедшого". Твір викликав ажіотаж і тимчасовий дефіцит у книгарнях, що призвело до появи піратських передруків. Станом на червень 2011 року загальний офіційний наклад роману становив 80 тисяч.

У січні 2011 року Костенко вирушила в тур-презентацію першого роману. Презентації відбулися в Києві, Рівному та Харкові, усюди були аншлаги, проте не всі охочі змогли туди потрапити, оскільки вже не було місця у залах. Але 9 лютого письменниця перервала тур.

Каталізатором такого рішення письменниці стали провокативні інсинуації деяких львівських письменників, журналістів та діячів театру - написано в офіційній заяві видавництва "А-ба-ба-га-ла-ма-га"

Зустрічі Костенко з читачами Кривого Рогу та Острога були відкладені на невизначений термін, а львівські зустрічі - скасовані.

У лютому 2011 року вийшла поетична збірка Ліни Костенко "Річка Геракліта", куди ввійшли раніше написані вірші та 50 нових поезій, а через рік, у 2012 році, у видавництві "А-ба-ба-га-ла-ма-га" вийшла поетична збірка "Триста поезій. Вибране".

9 квітня 2012 року, у день народження Шарля Бодлера, відбулася презентація монографії про Ліну Костенко "Є поети для епох" авторства Івана Дзюби. Книга надрукована видавництвом "Либідь".

У липні 2018 року Ліна Костенко підтримала відкритий лист українських діячів культури до ув'язненого в Росії українського режисера Олега Сенцова.

Ліна Костенко на першій шпальті газети "Культура і життя".

У деяких містах України є вулиця Ліни Костенко.

Вірш-присвята поета Сергія Губерначука "Вічно сьогодні жива" (2008).

Твори Костенко перекладено англійською, польською, білоруською, естонською, ерзянською, італійською, німецькою, словацькою та французькою мовами. Зокрема, її вірші перекладали польською Флоріан Неуважний та Лешек Енгелькінг.

Сама ж поетеса перекладала чеську й польську поезію.

Письменниця-емігрантка Наталя Лівицька-Холодна захоплювалася творчістю Ліни Костенко та присвятила їй три вірші.

"Проміння землі" (1957)

"Вітрила" (1958)

"Мандрівки серця" (1961)

"Зоряний інтеграл" (1963, набір "розсипано")

"Княжа гора" (1972, збірка не вийшла через заборону з боку радянської цензури)

"Над берегами вічної ріки" (1977)

"Маруся Чурай" (1979, перевидання 1982, 1990)

"Неповторність" (1980)

"Сад нетанучих скульптур" (1987)

"Бузиновий цар" (1987) - для дітей

"Вибране" (1987)

"Інкрустації" (1994, видання італійською мовою, відзначене премією Петрарки)

"Берестечко" (Київ: Український письменник, 1999, перевидання 2007, 2010)

"Гуманітарна аура нації, або Дефект головного дзеркала", лекція в Києво-могилянській академії (Київ: Видавничий дім НаУКМА, 1999)

"Гіацинтове сонце" (Київ: Либідь, 2010, вибране)

"Записки українського самашедшого" (Київ: А-ба-ба-га-ла-ма-га, 2010)

"Річка Геракліта" (Київ: Либідь, 2011, вибране, а також нові вірші)

"Мадонна перехресть" (Київ: Либідь, 2011, нові, а також раніше не друковані поезії різних років)

"Триста поезій. Вибрані вірші" (Київ: А-ба-ба-га-ла-ма-га, 2012)

"Перевірте свої годинники" (1963, спільно з А. Добровольським) - про українських поетів, загиблих під час Другої світової війни. Фільм знятий 1964 року, але на екрани не вийшов. Він був так перероблений під назвою "Хто повернеться - долюбить", що Л. Костенко відмовилася від авторства.

29 січня 1981 року відбулася прем'єра вистави за "Марусею Чурай" у виконанні акторки Ніли Крюкової та бандуристки Галі Менкуш. У день прем'єри виставу перенесли з Української республіканської філармонії до клубу заводу "Арсенал". Народна артистка України Ніла Крюкова згадує:

Після концерту Ліна Костенко викликала у фоє директора філармонії Аркадія Лобанова: "Поверніться до світла. Хочу бачити: ви людина чи провокатор?" і заліпила йому три ляпаси: "За „Марусю", за Нілу і за себе!".

Театр "Post Scriptum" випустив три вистави за творами Ліни Костенко:

"Горохове плем'я", поетична вистава за поезіями Ліни Костенко та Олени Теліги;

"Циганська Муза", драматична поема, прем'єра вистави відбулася 15 березня 2010 року;

"Сніг у Флоренції", поетична драма, прем'єра відбулася 9 вересня 2018 року.

9 лютого 2018 року Київський національний академічний театр оперети дебютував із постановкою поетичної драми "Маруся Чурай", над якою працював колектив театру спільно з режисером-постановником Сергієм Павлюком. Ідея поставити "Марусю Чурай" задовго до прем'єри з'явилася у гендиректора і художнього керівника Національної оперети Богдана Струтинського, який свою творчу діяльність починав із постановки творів Ліни Костенко.

1. Czech National Authority Database

2. Тичина, Драч, Костенко... Кого номінували на Нобелівську премію з літератури 1967 року?. Видавництво Старого Лева (ua) .

3. 10 найуспішніших книжок: Шантарам VS Самашедший. Українська правда: Життя. 14 вересня 2011. Архів оригіналу за 26 січня 2023.

4. Ліна Костенко [Архівовано 9 березня 2016 у Wayback Machine.], school-library.com.ua

5. Акторка Емма Томпсон продекламувала вірш Ліни Костенко "Крила". 19.03.2024, 23:03

6. Руденко В. "Твоїх очей магічна ніжність". Бібліотека Університету "Україна".

7. Костенко - жінка, яка вміє казати "ні"[недоступне посилання з липня 2019] - Повага, 22 січня 2016

8. 19 березня Ліна Костенко відзначає свій ювілей [Архівовано 24 лютого 2014 у Wayback Machine.] // Радіо Свобода. - 2010. - 19 березня.

9. Людмила Яновська. Настав час не нидіти // Урядовий кур'єр, № 239, 21.12.2010[недоступне посилання з квітня 2019]

10. За що Ліна Костенко образилася на Львів?. BBC News. 11 лютого 2011. Архів оригіналу за 15 лютого 2011.

11. Ліна Костенко отримала найвищу нагороду Франції (фото)

12. "Вічно сьогодні жива" (збірка "Усім тобі завдячую, Любове..." Сергій Губерначук, 2018)

13. Ĺina Kostenko erźaks! Jutavtija (ерзянською) . Syreś Boläeń. Архів оригіналу за 20 листопада 2020.

14. "Поверніться до світла. Хочу бачити: ви людина чи провокатор?" [Архівовано 17 листопада 2017 у Wayback Machine.] 12 спогадів актриси Ніли Крюкової // gazeta.ua, Вівторок, 12 листопада 2013 15:34

Дмитро Дроздовський. "Поезія Ліни Костенко в часах перехідних і вічних, або післямова до круглого столу" // Дзеркало тижня, № 27 (555), 16.07.2005

Юрій Андрухович. Абсолютний слух // Дзеркало тижня, № 10 (538), 19.03.2005

Моя Ліна Костенко [Архівовано 5 березня 2010 у Wayback Machine.] // День, № 50, 19.03.2008

Дмитро Дроздовський. Камертон поезії Ліни Костенко [Архівовано 3 червня 2015 у Wayback Machine.] // Поетичні майстерні, 2006-03-18 21:31:05

Група Ліни Костенко в соціальній мережі Вконтакте

"Я вибрала... долю, а не вірші". Ліні Костенко - 75 // Ніна Банківська, Анатолій Яковець. Дзеркало тижня, № 10 (538), 19.03.2005

Володимир Панченко. Самотність на верхів'ях. Поезія Ліни Костенко в часи "відлиги" і "заморозків" [Архівовано 11 березня 2011 у Wayback Machine.] // День, № 133, 30.07.2004

# data[].attributes.attachment_link.title
Костенко Ліна Василівна - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Лі́на Васи́лівна Косте́нко ( 19 березня 1930, Ржищів, Київська округа, Українська РСР, СРСР) - українська поетеса- шістдесятниця, письменниця (історичний роман, твори для дітей), дисидентка. Лауреатка Шевченківської премії ( 1987), Премії Антоновичів ( 1989), Ордену Почесного легіону ( 2022). У 1967 році разом з Павлом Тичиною та Іваном Драчем номінована на Нобелівську премію з літератури.

# data[].attributes.headline
 "Україна в огні"   

# data[].attributes.body
"Україна в огні" АНАЛІЗ

# data[].attributes.headline
зачарована десна аналіз

# data[].attributes.subject
зачарована десна аналіз

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Зачарована Десна" твір, який дає можливість дізнатися про дитинство Довженка. Аналіз твору "Зачарована Десна" допоможе скласти літературний паспорт твору, визначити який жанр, тема, ідея, сюжет, композиція, хто головні герої.

"Зачарована Десна" аналіз твору (паспорт)

Автор: Олександр Довженко

Рік написання: 1956

Жанр: автобіографічна кіноповість ("автобіографічне кінооповідання")

Рід літератури - епос

Тема: щира сповідь письменника про дитинство, сповнене радощів і смутку, як джерело його духовності й мистецького таланту.

Ідея: заклик любити життя, цінувати й берегти все те прекрасне, що робить людину духовно багатою і щасливою.

"Зачарована Десна" де відбуваються події? Довженко розповідає про своє дитинство у рідному селі на Чернігівщині.
Головні герої "Зачарована Десна":

два ліричні герої - малий Сашко (у новелах) і Олександр Довженко (в авторських відступах);

Петро Семенович (батько);

Одарка Єрмолаївна (мати);

прабабуся Марусина;

дід Семен;

прадід Тарас;

дядько Самійло.

брати Сашка: Лаврін, Сергій, Василько й Іван;

дід Захарко;

учитель Леонтій Опанасенко тощо.

Композиція: твір умовно можна поділити на новели "Город", "Хата", "Смерть братів", "Смерть баби", "Повінь", "Сінокіс", "Коні", "До школи" плюс ліричні та публіцистичні відступи.
Проблематика "Зачарована Десна":

Природа і людина

Шлях народу та людини до щастя

Прекрасне й потворне в житті

Покликання, сутність людини

Роль праці в житті людини

Добро і зло

Життя і смерть

Особливості твору "Зачарована Десна":

Наявність двох ліричних героїв

Фрагментарність, швидка зміна "кадрів"

Народний гумор

Вживання різноманітних художніх засобів

У творі немає чіткої сюжетної лінії. Оповідь раз у раз переривається авторським коментарем, філософськими роздумами, ліричними відступами. Та й самі епізоди з життя малого Сашка подаються не за хронологією, а нібито хаотично, за плином спогадів посивілого автора.

Твір не має чіткого сюжету з послідовним розвитком подій - сюжет двоплановий: основна сюжетна лінія - це ніби окремі новели (дитинство Сашка, його враження, сцени захоплення навколишнім світом), другий план - ліричні відступи зрілого майстра слова (філософське осмислення художньої творчості, краси людської праці, природи й людини).

" У цьому нарисі автобіографічного кінооповідання автор поспішає зробити відразу деякі визнання: в його реальний повсякденний світ, що не день частіше починають вриватися спогади ".

1) Опис городу. " До чого ж гарно й весело було на нашому городі".

2) Мати, дід Семен, прабаба Марусина.

3) Маленький Сашко повиривав моркву.

4) Поновлення втраченої святості, шанування дорослих людей Захарко.

5) Сашко в човні.

" Як неприємно, коли баба клене, або коли довго йде дощ і не вщухає. Неприємно, коли п'явка впивається в жижку... Неприємно дивитися на великий вогонь, а от на малий - приємно. Приємно знайти в трав пташине кубло..."
"Але більш за все на світі любив я музику. Коли б спитав мене хто-небудь, яку музику я любив у ранньому дитинстві, який інструмент, яких музик, я б сказав, що більш за все я любив слухати клепання коси".
6) Одночасна раптова смерть чотирьох братів.

7) Опис батька.
"Багато я бачив гарних людей, ну такого, як батько не бачив. Одне, що в батька було некрасиве, - одяг. З нього можна було писати лицарів, богів, апостолів"
8) Народження сестри і смреть прабаби в один день.
"Закрились всевидящі вічки, ущухла народна пристрасна її творчість".
9) Старці у дворі.
"Мати боялась і ненавиділа старців, але подавала їм завжди щедро. Вона іула гонориста, і їй дуже хотілось, аби хоч сліпі вважали її за багату". Батько ненавидів всякий нестаток. Навіть слово „бідність" ніколи не вживав до своєї особи. Замість „моя бідність" міг сказати „моє багатство наприклад: „Моє багатство не дозволяє купити мені нові чоботи".
10) Повінь на Великдень.
"Жили ми в повній гармонії з силами природи... Як ми з батьком рятували людей, про це можна написати цілу книгу". "Ярема Бобир, наш родич по дідовому коліну, знав прикмети до всіх природних явищ. Особливо вірив у мишей".
11) Про село.
"Загинуло й щезло геть з лиця землі моє село не від води, а від вогню. Горів і я тоді у тім вогні, загибав усіма смертями людськими, звірячими, рослинними.. "
12) Про призначення митця.

13) Косовиця.
"Я не оглядаюсь. Коло хати мати-зозуля кує мені розлуку. Довго-довго не один десяток років буде проводжати мене мати, дивлячись крізь сльози на доргоу, довго хреститиме мені слід і стоятиме з молитвами на зорях вечірніх".
14) Бійки на косовиці (реальні й уявні). Зустріч з "руськими" людьми. Батько Сашкові про національну належність (ми мужики, хахли).

" Погодою у нас на сінокосі років з півтораста завідувала ворона".

15) Лев на березі Десни.

16) Про домашніх тварин: пес Пірат, один кінь Мурайи другий Тягнибіда. Уявна розмова коней.

17) Колядники в хаті.
"Молодець Сашечко та по торгу ходив..."
18) Сашко з батьком у вчителя Леонтія Созоновича Опанасенка (старий, нервовий, сердитий).
"Не развитий!" - промовив нерозумний учитель"
19) Ліричний відступ.

" Ні. Я не приверженець ні старого села, ні старих людей, ні старовини в цілому. Я син свого часу і весь належу сучасникам своїм". Сучасне завжли на попозі з минулого в майбутнє. Чому ж я мушу зневажати все минуле? Невже для того, щоб навчити онуків ненавидіти колись дороге й святе моє сучасне, що стане для них колись минулим у велику добу комунізму!"
"Далека красо моя! Щасливий я, що народився на твоєму березі, що пив у незабутні роки твою м'яку, веселу, сиву воду..."
Олександр Довженко "Зачарована Десна" аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.title
"Зачарована Десна" АНАЛІЗ (паспорт твору) - О. Довженко

# data[].attributes.attachment_link.description
"Зачарована Десна" твір, який дає можливість дізнатися про дитинство Довженка. Аналіз твору "Зачарована Десна" допоможе скласти літературний паспорт твору, визначити який жанр, тема, ідея, сюжет, композиція, хто головні герої. Автор: Олександр Довженко Рік написання: 1956 Жанр: автобіографічна кіноповість ("автобіографічне кінооповідання") Рід літератури - епос Тема: щира сповідь письменника про дитинство, сповнене радощів і смутку, як джерело його духовності й мистецького таланту.

# data[].attributes.headline
Зачарована Десна текст повністю

# data[].attributes.subject
Зачарована Десна текст повністю

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
В сьому короткому нарисі автобіографічного кінооповідання автор поспішає зробити відразу деякі визнання: в його реальний повсякденний світ що не день, то частіше починають вторгатися спогади.

Що викликає їх? Довгі роки розлуки з землею батьків, чи то вже так положено людині, що приходить час, коли вивчені в давно минулому дитинстві байки й молитви виринають у пам'яті і заповняють всю її оселю, де б не стояла вона.

А може, те й друге разом і в такій же мірі, як і непереможне бажання, перебираючи дорогоцінні дитячі іграшки, що завжди десь проглядають в наших ділах, усвідомити свою природу на ранній досвітній зорі коло самих її первісних джерел. І перші радощі, і вболівання, і чари перших захоплень дитячих...

До чого ж гарно і весело було в нашому горóді! Ото як вийти з сіней та подивись навколо - геть-чисто все зелене та буйне. А сад було як зацвіте весною! А що робилось на початку літа - огірки цвітуть, гарбузи цвітуть, картопля цвіте. Цвіте малина, смородина, тютюн, квасоля. А соняшника, а маку, буряків, лободи, укропу, моркви! Чого тільки не насадить наша невгамовна мати.

- Нічого в світі так я не люблю, як саджати що-небудь у землю, щоб проізростало. Коли вилізає з землі всяка рослиночка, ото мені радість,- любила проказувати вона.

Город до того переповнявсь рослинами, що десь серед літа вони вже не вміщалися в ньому. Вони лізли одна на одну, переплітались, душились, дерлися на хлів, на стріху, повзли на тин, а гарбузи звисали з тину прямо на вулицю.

А малини - красної, білої! А вишень, а груш солодких, було. як наїсися,- цілий день живіт як бубон.

І росло ще, пригадую, багато тютюну, в якому ми, маленькі, ходили, мов у лісі, в якому пізнали перші мозолі на дитячих руках.

А вздовж тину, за старою повіткою, росли великі кущі смородини, бузини і ще якихось невідомих рослин. Там неслися кури нишком од матері і різне дрібне птаство. Туди ми рідко лазили. Там було темно навіть удень, і ми боялись гадюки. Хто з нас у дитинстві не боявся гадюки, так за все життя й не побачивши її ніде?

Коло хати, що стояла в саду, цвіли квіти, а за хатою, проти сінешніх дверей, коло вишень,- поросла полином стара погребня з одкритою лядою, звідки завжди пахло цвіллю. Там, у льоху, в присмерку плигали жаби. Напевно, там водилися й гадюки.

На погребні любив спати дід.

У нас був дід дуже схожий на бога. Коли я молився богу, я завжди бачив на покуті портрет діда в старих срібнофольгових шатах, а сам дід лежав на печі і тихо кашляв, слухаючи своїх молитов.

У неділю перед богами горіла маленька синенька лампадка, в яку завжди набиралось повно мух. Образ святого Миколая також був схожий на діда, особливо коли дід часом підстригав собі бороду і випивав перед обідом чарку горілки з перцем, і мати не лаялась. Святий Федосій більш скидався на батька. Федосію я не молився, в нього була ще темна борода, а в руці гирлига, одягнена чомусь у білу хустку. А от бог, схожий на діда, той тримав в одній руці круглу сільничку, а трьома пýчками другої неначе збирався взяти зубок часнику

Звали нашого діда, як я вже потім довідавсь, Семеном. Він був високий і худий, і чоло в нього високе, хвилясте довге волосся сиве, а борода біла. І була в нього велика грижа ще з молодих чумацьких літ. Пахнув дід теплою землею і трохи млином. Він був письменний по-церковному і в неділю любив урочисто читати псалтир. Ні дід, ні ми не розуміли прочитаного, і це завжди хвилювало нас, як дивна таємниця, що надавала прочитаному особливого, небуденного смислу.

Мати ненавиділа діда і вважала його за чорнокнижника. Ми не вірили матері і захищали діда од її нападів, бо псалтир всередині був не чорний, а білий, а товста шкіряна палітурка - коричнева, як гречаний мед чи стара халява. Зрештою, мати крадькома таки знищила псалтир. Вона спалила його в печі по одному листочку, боячись палити зразу весь, щоб він часом не вибухнув і не розніс печі.

Любив дід гарну бесіду й добре слово. Часом по дорозі на луг, коли хто питав у нього дорогу на Борзну чи на Батурин, він довго стояв посеред шляху і, махаючи пужалном, гукав услід подорожньому:

- Прямо, та й прямо, та й прямо, та й нікуди ж не звертайте!.. Добра людина поїхала, дай їй бог здоров'я,- зітхав він лагідно, коли подорожній нарешті зникав у кущах.

- А хто вона, діду, людина ота? Звідки вона?

- А бог її знає, хіба я знаю... Ну, чого стоїш як укопаний? - звертався дід до коня, сідаючи на воза.- Но, трогай-бо, ну...

Він був наш добрий дух лугу і риби. Гриби й ягоди збирав він у лісі краще за нас усіх і розмовляв з кіньми, з телятами, з травами, з старою грушею і дубом - з усім живим, що росло і рухалось навколо.

А коли ми ото часом наловимо волоком чи топчійкою риби і принесемо до куреня, він, усміхаючись, докірливо хитав головою і промовляв з почуттям тонкого жалю і примиренності з бігом часу:

- А-а, хіба це риба! Казна-що, не риба. От колись була риба, щоб ви знали. Ото з покійним Назаром, хай царствує, як підемо було...

Тут дід заводив нас у такі казкові нетрі старовини, що ми переставали дихати і бити комарів на жижках і на шиї, і тоді вже комарі нас поїдом їли, пили нашу кров, насолоджуючись, і вже давно вечір надходив, і великі соми вже скидались у Десні між зірками, а ми все слухали, розкривши широко очі, поки не повергались в сон у запашному сіні під дубами над зачарованою річкою Десною.

Найкращою рибою дід вважав линину. Він не ловив линів у озерах ні волоком, ні топчійкою, а якось неначе брав їх з води прямо руками, як китайський фокусник. Вони ніби самі пливли до його рук. Казали, він знав таке слово.

Влітку дід частенько лежав на погребні ближче до сонця, особливо в полудень, коли сонце припікало так, що всі ми, й наш кіт, і собака, і кури ховалися під любисток, порічки чи в тютюн. Тоді йому була найбільша втіха...

Більш за все на світі любив дід сонце. Він прожив під сонцем коло ста літ, ніколи не ховаючись у холодок. Так під сонцем на погребні, коло яблуні, він і помер, коли прийшов його час.

Дід любив кашляти. Кашляв він часом так довго й гучно, що скільки ми не старалися, ніхто не міг його як слід передражнити. Його кашель чув увесь куток. Старі люди по дідовому кашлю вгадували навіть погоду.

Часом, коли сонце добре припече, він аж синів увесь від кашлю і ревів, як вовк чи лев, хапаючись обома руками за штани, де була та грижа, і закарлючуючи догори ноги, зовсім як маленький.

Тоді Пірат, що спав біля діда на траві, схоплювався спросоння, тікав у любисток і з переляку гавкав уже звідти на діда.

- Та не гавкай хоч ти мені. Чого б ото я гавкав,- жалівся дід.

- Гав-гав!

- Та щоб бодай тобі кістка в горло! Кахи-ках!..

Тисячі тонесеньких дудочок раптом загравали у діда всередині.

Кашель клекотів у нього в грудях, як лава у вулкані, довго і грізно, і дуже нескоро після найвищих нот; коли дід був уже весь синій, як квітка крученого панича, вулкан починав діяти, і тоді ми тікали хто куди, а вслід нам довго ще неслися дідові громи і блаженне кректіння.

Тікаючи од дідового реву, одного разу стрибнув я з-під порічок прямо в тютюн. Тютюн був високий і густий-прегустий. Він саме цвів великими золотими гронами, як у попа на ризах, а над ризами носилися бджоли - видимо-невидимо. Велике тютюнове листя зразу обплутало мене. Я упав в зелену гущавину й поліз попід листям просто до огірків.

В огірках теж були бджоли. Вони порались коло цвіту і так прудко літали до соняшника, до маку - й додому, і так їм було ніколи, що, скільки я не намагавсь, як не дражнив їх, так ні одна чомусь мене й не вкусила. А бджоляче жало хоч і болить, зате вже коли почнеш плакати, дід уже чи мати дають зразу мідну копійку, яку треба прикладати до болючого місця. Тоді біль швидко проходив, а за копійку можна було купити у Масія аж чотири цукерки і вже смакувати до самого вечора.

Погулявши коло бджіл і наївшись огіркових пуп'янків, натрапив я на моркву. Більш за все чомусь любив я моркву. Вона росла в нас рівними кучерявими рядочками скрізь поміж огірків. Я оглянувся, чи не дивиться хто. Ніхто не дививсь. Навколо тільки дрімучий тютюн, мак та кукурудзяні тополі й соняшники. Чисте полуденне небо, і тихо-тихо, немовби все заснуло. Одні тільки бджоли гудуть та десь з-за тютюну, від погребні, доносивсь дідів рик. Тут ми з Піратом і кинулись до моркви. Вириваю одну - мала. Гичка велика, а сама морквина дрібненька, біла і зовсім не солодка. Я за другу - ще тонша. Третю - тонка. А моркви захотілось, аж тремчу весь! Перебрав я цілий ряд, та так і не знайшов ні одної. Оглянувсь - що робить? Тоді я посадив усю моркву назад: хай, думаю, доростає,-а сам подався далі шукати смачного.

Довго щось ходив я по городу. Після моркви висмоктував мед з тютюнових квітів і з квітів гарбузових, що росли попід тином, пробував зелені калачики і білий, ще в молоці, мак, покуштував вишневого клею з вишень, понадкушував на яблуні з десяток зелених кислих яблук і хотів уже йти до хати. Коли ж дивлюсь: баба снує коло моркви, дідова мати. Я - бігом. А вона - зирк та за мною. А я тоді - куди його тікать? - повалив соняшника одного, другого:

- Куди ти, бодай тобі ноги повсихали!

Я в тютюн. "Побіжу,- думаю,- в малину, та рачки попід тютюном". Пірат за мною.

- Куди ти тютюн ламаєш, бодай тобі руки і ноги поламало! А бодай би ти не виліз з того тютюну до хторого пришествія! Щоб ти зів'яв був, невігласе, як ота морковочка зів'яла від твоїх каторжних рук!

Не вдаючись глибоко в історичний аналіз деяких культурних пережитків, слід сказати, що у нас на Вкраїні прості люди в бога не дуже вірили. Персонально вірили більш у матір божу і святих - Миколая-угодника, Петра, Іллю, Пантелеймона. Вірили також в нечисту силу. Самого ж бога не те щоб не визнавали, а просто з делікатності не наважувались утруждати безпосередньо. Прості люди хорошого виховання, до яких належала і наша сім'я, повсякденні свої інтереси вважали по скромності не достойними божественного втручання.

Тому з молитвами звертались до дрібніших інстанцій, до того ж Миколая, Петра та інших. У жінок була своя стежка: вони довіряли свої скарги матері божій, а та вже передавала сину чи святому духу - голубу.

Вірили в свята. Пригадую, баба часто казала мені: "А щоб тебе побило святе різдво",-або: "Побий його свята паска".

Отже, кинувшись через тютюн у сад, прабаба бухнулась з розгону на коліна.

# data[].attributes.attachment_link.title
Зачарована Десна - Олександр Довженко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
В сьому короткому нарисі автобіографічного кінооповідання автор поспішає зробити відразу деякі визнання: в його реальний повсякденний світ що не день, то частіше починають вторгатися спогади. Що викликає їх? Довгі роки розлуки з землею батьків, чи то вже так положено людині, що приходить час, коли вивчені в давно минулому дитинстві байки й молитви виринають у пам'яті і заповняють всю її оселю, де б не стояла вона.