# data[].attributes.attachment_link.title
завантаження (5)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
На Козацьких островах (фрагмент книги Джури козака Швайки).

НА КАМ'ЯНОМУ ОСТРОВІ

Під вечір вони вирушили углиб дніпровських плавнів. Та перед тим Швайка скочив на Вітрика, випростався на повен зріст і довго вдивлявся з-під долоні у татарський степ. Схоже, Швайку щось дуже непокоїло. Нарешті він зістрибнув з Вітрика, взяв його за повід і повів в очерети.

Земля стала пружною, під ногами зачвакала твань.

Було тихо і парко. Після сухого степового повітря хлопцям стало важко дихати. Хтось, невидимий за очеретами, раз по раз гучно ляскав по воді. Чи бобри, чи велика риба. Кілька разів до мандрівців долинало запитливо сердите рохкання, і тоді Пилип надовго завмирав, вслухаючись у байдужий, невпинний шурхіт густих очеретів.

Одного разу навіть вирішив повернути назад.

- Кабани тут люті, - пошепки пояснив він хлопцям. - Їх зараз краще оминати.

Але найбільше дошкуляли комарі. Тонкоголосими хмарами вони накидалися на мандрівців. Тож хлопці затято шмагали себе по обличчю, шиї та литках. Зрештою Грицик не витримав і намазюкав обличчя чорним намулом.

- Тепер не кусатимуть, - сказав він.

Санько подумав і теж намазюкав обличчя. І справді, комарі хоч і дзвеніли над ним, проте кусати перестали.

Пилип озирнувся на них і схвально хитнув головою.

- Справжні козаки, - сказав він. - Самі здогадалися?

- Та ні, - відказав Грицик. - У Воронівці всі так роблять, коли йдуть у болото.

А от Пилипа комарі не чіпали. Мабуть, тому, що він смалив люльку.

Незабаром очерети почали рідшати. Крізь просвіти зблискувала дніпровська блакить. Нараз в обличчя подув теплий вологий вітерець, і комарі кудись щезли.

Мандрівці вийшли на берег. Заплава, що відкрилася перед ними, була подекуди покрита лататтям. За нею виднівся острів із звивистими берегами. На ньому гайками росли крислаті дерева. Понад берегом звисали до води кущі верболозу та очерети. У прогалинах між ними жовтів пісок. За островом, аж до самісінького небокраю, виблискувала під останніми сонячними променями неозора просторінь дніпровської води.

- От і прийшли, - сказав Пилип.

Він підніс до рота долоню і тричі прокричав пугачем. Затим помовчав і пугукнув іще раз.

У відповідь з глибини острова долинуло качине крякання. А через певний час гойднулися кущі біля низького, мабуть, болотистого берега, і на хвилі загойдався широкий, опецькуватий човен плоскодонка. У човні стояв здоровань у полотняній, розхристаній на грудях сорочці. Якусь мить він вдивлявся у прибульців, а тоді заходився шалено відштовхуватися довгою тичкою.

- Пилипе! - ще здалеку загукав він. - А щоб тебе мухи покусали! Ми тут уже таке передумали...

Човен з розгону вилетів на берег. Здоровань кинувся до Пилипа з обіймами - у того аж кісточки затріщали. Люлька випала з Пилипових вуст і задиміла в траві. А здоровань то обіймав Пилипа, то відсторонював його і ляскав широкою долонею по плечу.

- Гей, живемо, друже! Ще не раз загонимо татарам швайку в одне місце, га?

- Та постривай, бугаю бісів! - боронився Пилип. Нарешті він вирвався з обіймів і підняв люльку. - Як там Лимар?

- Та врятувався. І хлопців привів за собою. Каже, якби ти не взяв тих бузувірів на себе - не бачити б їм Дніпра. А ти ж сам як викрутився, га?

- То довга історія...

- Гаразд, розкажеш потім. О, а це що за чортенят привіз? Невже, втікаючи від татар, заодно і в пеклі побував?

"Чортенята" теж не зводили здивованого погляду із здорованя. Когось він їм нагадував. Нарешті одне з них блиснуло в усмішці білими зубами.

- А я вас знаю, - сказало воно голосом Грицика. - Ви Байлемів Василь, еге ж?

Василь ошелешено втупився в хлопців. Тоді повільно мовив:

- Щось у мене серед таких замазур знайомців не було. Ану, йдіть-но сюди!

Не встигли хлопці й отямитися, як вже тицьнулися писками у воду. А Василь пополоскав ними, як ото жінки полощуть білизну, провів долонею по обличчю, зганяючи краплини, і знову поставив їх навпроти себе.

- Тепер інша справа, - сказав він. - Стривай, ти ж, здається, воронівським будеш? Чи не син тітки Мокрини?

Санько лише кивнув. Говорити він не міг. Лише відпльовувався від трави, що разом з водою потрапила до рота.

- А ти, хлопче, постривай, - повернувся Василь до Грицика. - Та ти ж син Степана Кореня, чи не так?

- Так, - відказав Грицик.

- То це ж чи не про вас розказували, буцімто ви так перелякали нашого пана Кобильського, що той бідолаха аж за Переяславом зупинився?

- Це вони і є, - підтвердив Пилип.

- От молодці! А сюди чого потрапили?

- Більше їм діватися нікуди, - відказав за хлопця той же Пилип. - Ти ж пана знаєш. Таких жартів він не пробачає.

Василь в задумі почухав потилицю.

- Та знаю, - згодився він. - Але ж... у нас тут теж не мед з маслом їдять. Сьогодні живемо, а взавтра татарин налетить. Чи ще якийсь бузувір.

- Нікуди їм більше податися, - повторив Пилип.

- Воно звісно...- зітхнув Василь. Тоді почастував хлопців легеньким потиличником і сказав: - Ну, гаразд, хай лишаються. Якось воно та буде.

Грицик аж підстрибнув.

- То ви... то ти що - береш нас у козаки? - запитав він.

- Ну, це ще треба заслужити...

З острова долинув легкий вітерець. Пилип принюхався.

- Кулішем пахне, - сповістив він.

- Та ним же, проклятущим, - згодився Василь. - Нічого іншого хлопці варити не вміють.

- То чого ж ти тут нас голодом мориш? - обурився Пилип. - Ех, ти, господар!

Човен-плоскодонка, черпаючи облавками воду, рушила до острова. Трохи позаду з задоволеним пирханням плив Вітрик. Схоже, вечірнє купання в теплій дніпровській воді йому подобалося.

- Добре, що ти надибав нас, друже, - досі не міг заспокоїтися Василь. Він відштовхувався тичкою так, що неоковирний човен стрілою летів по сліпучій водній поверхні. - А то тут без тебе сам дідько ради не дасть.

У глибині острова палало багаття. На рогачках булькотів здоровенний казан. Навколо нього сиділо чоловік з десять. Вони запитливо втупилися в прибульців.

За деревами почулося голосне кінське іржання. Вітрик стріпнув гривою і подався у той бік.

- Ану, хлопці, вгадайте, кого я вам привіз? - запитав Василь і, не чекаючи відповіді, сповістив: - Самого Швайку злапав, от кого!

Ті, що сиділи довкола вогнища, хутко звелися на ноги і з шанобливим подивом оточили Швайку.

Проте ще більше були вражені Санько з Грициком. Як? Ось уже майже цілий день вони пліч-о-пліч з цією людиною разом ховалися від татар, діставалися до плавнів - і досі не знали, з ким зустрілися? Який сором!

Проте, схоже, соромно було не лише хлопцям. Біля вогнища похнюпився дядько з вогненною чуприною. Він лише зиркнув у бік Швайки і знову схилив голову.

- Що ж це ти, Мацику? - звернувся до нього Швайка. - Ніби ж маєш кебету в голові, а схопили тебе, мов малу дитину. Чи, може, до гурту не хотілося?

Вогненночубий Мацик важко зітхнув.

- Та я все чекав, що от-от мають підійти мої, - озвався він по паузі. - І вже з ними мав приєднатися до вашого гурту. А воно, бач, як вийшло...

Крім Мацика та Байлемового Василя тут були всі дорослі воронівські хлопці. Левко Заярний, і Володко Кривопичко, і Перепічка з Одудом. Засмагли, подорослішали, хоча лише з місяць як пішли з Воронівки. Скидалося на те, що їм тут було краще, ніж удома.

Проте Санько з Грициком лише мигцем поглянули на них і повернулися до багаття. Друзі не могли відвести погляду від казана з кулішем. Це ж скільки днів вони не куштували гарячого!

Здається, про те саме думав і Швайка.

- Ви що - так і будете морити гостей голодом? - запитав він.

Василь Байлемів зняв казана з вогню. Затим підморгнув Левкові, і той метнувся кудись у темряву. Невдовзі повернувся з в'яленим судаком. А Кривопичко порився в попелі і витяг звідтіля запечену в глині дрохву.

- Непогано живете, - заздро сказав Швайка.

- Бо знаємо, хто нас охороняє, - відказав Василь. - Їжте, не соромтеся. У нас цього добра поки що вистачає.

Припрошувати йому не довелося. Дерев'яні ложки застукали по казанових боках, немов барабанні палички.

По вечері почалося розпитування. Левка Заярного цікавила Оксана з тарасівського кутка. Тиміша Перепічку - чи не передала мама хлопцями чогось смачного. У Байлемового Василя близьких родичів не лишилося, то ж він цікавився трохи дальшими. А таких виявилося чи не з півсела...

Спочатку Санько з Грициком відповідали досить бадьоро. Та врешті язики їм почали заплітатися, а неслухняні голови раз по раз падали на груди.

Врешті, Швайка не витримав:

- Ну, чого ви причепилися до дітей? Нехай посплять, буде ще час для розпитувань.

А далі хлопці вже й не пам'ятали, куди їх віднесли і хто укрив їх свиткою.

Серед ночі Грицик прокинувся. Виявляється, вони з Саньком лежали край берега на підстилці з сухої трави. Повівав легкий вітерець, і комарів майже не було. Багаття все ще горіло, а козаки тихо гомоніли між собою.

Вогненний Мацик ніяк не міг заспокоїтися.

- Дурень, от же ж дурень, - мабуть, уже вкотре картав він себе. - Гадав, що не сьогодні-завтра зі своїми яворівцями пристану до гурту. І де їх лиха година носить? Може, їх теж хтось злапав, як оце й мене...

- Мало того, що татари стали нам як кістка в горлянці, - зітхнув Заярний, - то ще й свої, схоже, грабують.

- Та які вони свої? - відмахнувся Перепічка. - Вони гірші від вовків!

- Вовків не чіпай, - застеріг його Швайка.

- Це ж чому?

- Тому, що зелений ще.

- До чого тут зелень? Хіба я не відаю, що страшнішого звіра, ніж вовк, немає? Коли вже унадиться, то не відстане, допоки всю отару не переріже. Що, не так?

- Так, та трохи не так, - пихнув люлькою Швайка.

Несподівано його підтримав Мацик.

- Ти, Тимоше, й справді помовчав би, - сказав він. - Бо не такий уже й страшний цей звір, як його малюють. Хто мене порятував? Вовк.

А Грицикові чи не вперше закортіло втрутитися в розмову дорослих. Звісно, не всі вовки страшні, особливо влітку. Он один з них скільки часу скрадався за хлопцями - і нічого, не з'їв. Гірші за вовків ті, хто прикидається ними.

Грицик лежав край берега, дивився на тьмяну дніпрову поверхню і пригадував усілякі жахи, які розповідали йому про вовків та вовкулак. І так йому стало моторошно від тих згадок, що хоч бери та й перебирайся поближче до багаття.

Проте підніматися не хотілося. Поруч затишно сопів Санько. Над ними миготіли зірки. Раз по раз крайнеба зблискували зірниці.

Грицик повернувся набік і сонно зітхнув.

# data[].attributes.attachment_link.title
На Козацьких островах - Володимир Рутківський, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
На Козацьких островах (фрагмент книги Джури козака Швайки). НА КАМ'ЯНОМУ ОСТРОВІ Під вечір вони вирушили углиб дніпровських плавнів. Та перед тим Швайка скочив на Вітрика, випростався на повен зріст і довго вдивлявся з-під долоні у татарський степ. Схоже, Швайку щось дуже непокоїло. Нарешті він зістрибнув з Вітрика, взяв його за повід і повів в очерети.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Цікаво знати

# data[].attributes.attachment_link.title
Володимир Рутківський "Джури козака Швайки". 17. "На кам"яному острові".Аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Володимир Рутківський (18.04.1937)

Володимир Рутківський - провідний український дитячий письменник. Народився в селі Хрестителевому на Черкащині. Навчався в Одеському політехнічному інституті.

Друкується з 1959 року. Автор багатьох романів для дітей, серед яких "Бухтик з тихого затону", "Гості на мітлі", "Сині Води" та інші.

Живе, працює і творить в Одесі.

"Важкий шлях до визнання в українській літературі! Працюючи з року в рік, щодня горблячись над письмовим столом, дочекатися слави у... 70 років! Саме так виглядає ситуація з одним з найкращих українських дитячих авторів Володимиром Рутківським. Про літератора почали говорити після виходу в "А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-Зі" його книжки "Джури козака Швайки"...

Починав Володимир Рутківський як поет. Але згодом вирішив писати для дітей. Наївно вірив, що тут свободи буде більше. Та доля була до нього не вельми лагідна. У єдиному українському видавництві для дітей - "Веселка" - його твори стабільно забраковували. Але Рутківський не здавався: зробив авторський переклад своїх повістей і повіз до Москви. І там вони побачили світ у найвідомішому на той час видавництві "Детская литература".

Наступна книжка "Гості на мітлі" таки вийшла у "Веселці", але зі скандалом. "Чому я, український письменник, маю видаватися не рідною мовою і за межами України?" - звертався письменник до "керівних і спрямовуючих". Це подіяло, але й надломило щось всередині нього. Володимир Рутківський вирішив остаточно податися у "внутрішню еміграцію". Себто, писати в стіл.

Історія здавна його вабила. У школі навіть очолював археологічний гурток, який брав участь у розкопках найдавнішого поселення України в околицях рідного села. Його манить те, що досі залишається невідомим. Чому Іллю Муромця (а в історичній літературі вживається і Муровець), який похований у Києво-Печерській Лаврі, повністю собі "привласнила" Росія? Одесит пише повість "Сторожова застава", в якій подає інакший погляд на усталені події.

Чому про битву на Синіх Водах, яка була за 18 років до Куликовської, ніхто не згадує? Адже саме після неї була визволена Україна від монголо-татарського іга! І Рутківський створює великий роман для дітей "Сині Води"...

Народившись на Черкащині, ясна річ, письменник не міг оминути й козаччини. Але манять його не переможні баталії та славні гетьмани, а самі початки. Звідки взявся цей відомий на весь світ феномен народного лицарства? Так з'явилися "Джури козака Швайки".

Та в наші часи мало книжку написати (навіть шедевр), треба її ще й уміти видати. Літньому письменникові не до снаги такі зовсім не літературні вправи...

Нарешті на 70-му році життя Володимир Рутківський витягає щасливий квиток: "Джури козака Швайки" виходять в "А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ЗІ" в чудовому оформленні Максима Паленка.

Книжку помітили. У рейтингу "Книжка року" вона посіла друге місце, у рейтингу радіослухачів - перше. Та ба! В умовах України популярність поняття абсолютно відносне. Якби це було у Франції, то ім'я письменника стало б відоме більшості школярам. А в нас... В інтернеті надибаєте хіба на одне інтерв'ю з Рутківським та одну рецензію на книжку...

Проте Рутківському цим ніколи перейматися. На 72-му році життя цінуєш кожну Божу днину. Щоранку, у вже поважному віці, він сідає за комп'ютер, аби кілька годин творити. До кінця року в "А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ЗІ" має вийти продовження "Джур".

А щойно в одеському видавництві "Астропринт" побачила світ унікальна повість-сповідь "Потерчата". За внутрішньою напругою, драматизмом, мистецтвом оповіді "Потерчата" можна поставити поруч із дитячими повістями Григора Тютюнника. Тільки якщо в останнього домінує трагічна барва, то в Рутківського, попри всю жахливу ситуацію, гору беруть світлі інтонації. Як у фільмах Кустуріци, де будь-який жах можна перемогти тільки гумором..." (О.Гаврош)

У видавництві "А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА":

# data[].attributes.attachment_link.title
Рутківський Володимир - Видавництво "А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА"

# data[].attributes.attachment_link.description
Володимир Рутківський - провідний український дитячий письменник. Народився в селі Хрестителевому на Черкащині. Навчався в Одеському політехнічному інституті. Друкується з 1959 року. Автор багатьох романів для дітей, серед яких "Бухтик з тихого затону", "Гості на мітлі", "Сині Води" та інші. Живе, працює і творить в Одесі. "Важкий шлях до визнання в українській літературі!

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер до "Джури козака Швайки"

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер до книги В. Рутківського "Джури козака Швайки"

# data[].attributes.attachment_link.title
Пісня джури | Мій вусатий дід | Ukrainian children song