# data[].attributes.headline
Чи сподобався вам вірш Лермонтова "Пир"? Що ви можете сказати про ампір, як про мистецький напрям? Чи можна вважати ампір літературною течією?

# data[].attributes.subject
Чи сподобався вам вірш Лермонтова "Пир"? Що ви можете сказати про ампір, як про мистецький напрям? Чи можна вважати ампір літературною течією?

# data[].attributes.attachment_link.title
оглнлнплнотьпанотр

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Лермонтов Михайло Юрійович

рос. Михаил Юрьевич Лермонтов

Псевдонім

-въ , Ламвер , Гр. Диарбекир і Lerma

Народився

3 (15) жовтня Москва, Російська імперія [1][3][...] 1814 [1][2]

Помер

15 (27) липня П'ятигорськ, Російська імперія Кавказька губернія, вогнепальне поранення Російська імперія [1][5][3] або 1841 [1][4][2] (26 років)

·

Поховання

Країна

Російська імперія

Діяльність

поет, перекладач, художник, прозаїк-романіст, драматург, офіцер, письменник, прозаїк, бретер

Сфера роботи

і поезія [6]

Alma mater

( 25 листопада ( 7 грудня) 1834 ) і

Мова творів

Роки активності

з 1828

Жанр

вірш і поема

Magnum opus

Герой нашого часу

Конфесія

православ'я

Рід

Батько

Мати

Автограф

Лермонтов Михайло Юрійович у Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Роботи у Вікіджерелах

Рід Лермонтових походить із Шотландії, з клану Лермонт, до якого також належав напівлегендарний бард Томас Лермонт. Британська компанія Oxford Ancestors провела роботу з перевірки даної версії походження Лермонтова за допомогою аналізу ДНК, однак виявити спорідненість між сучасними британськими Лермонтами і нащадками Михайла Лермонтова не вдалося. Уважається, що у 1613 році один з представників клану Лермонтів, поручик польської армії Георг (Джордж) Лермонт (близько 1596-1633 або 1634), був узятий в полон військами князя Дмитра Пожарського при капітуляції польсько-литовського гарнізону фортеці Біла і в числі інших так званих Більських німців надійшов на службу до царя Михайла Федоровича. Він перейшов у православ'я під ім'ям Юрія Андрійовича, родоначальника московського дворянського прізвища Лермонтова. У чині ротмістра московського рейтарського відділу, він загинув при облозі Смоленська.

Своєму ймовірному шотландському корінню Лермонтов присвятив вірш "Бажання". В юності Лермонтов асоціював своє прізвище з іспанським державним діячем початку XVII століття Франсиском Лермітом, ці фантазії відбилися у написаному поетом уявному портреті Лерми, а також драмі "Іспанці".

Народився М. Лермонтов 3 жовтня 1814 року у Москві, у будинку поблизу Червоних воріт. Батько, Юрій Петрович, відставний піхотний капітан зі збіднілої дворянської сім'ї. Мати, Марія Михайлівна, уроджена Арсеньєва (з роду Столипіних).

У 1815 р. молода сім'я жила в селі Тархани (сучасне Лермонтово) Пензенської губернії, в маєтку бабусі майбутнього поета Є. Арсеньєвої. Тут пройшли дитячі роки поета. Він рано втратив матір (померла в 1817 р., у 21-річному віці) й виріс в розлуці з батьком. Бабуся робила все для єдиного онука, не жаліючи грошей на вчителів і гувернерів. Він отримав домашню освіту: з дитинства вільно володів французькою і німецькою мовами, добре малював і ліпив, навчався музиці (грав на флейті, фортепіано і скрипці).

Побоюючись за здоров'я хворобливого онука, бабуся здійснювала подорожі на Кавказ ( 1818, 1820, 1825 рр.) для лікування мінеральними водами. Враження від цих поїздок залишилися у Лермонтова в пам'яті на все життя (згодом вони знайдуть своє відображення в ранній творчості поета - "Кавказ", 1830; "Сині гори Кавказу, вітаю вас!", 1832).

У 1827 р. бабуся привезла онука у Москву, щоб продовжити його освіту. 1 вересня 1828 року Лермонтова зарахували півпансіонером до Московського університетського благородного пансіону, одного з найкращих навчальних закладів Росії. Він отримує гуманітарну освіту, яку доповнює самостійним читанням.

У пансіоні у 1828 році Михайло Лермонтов пише вірші, що й прийнято вважати початком його літературної діяльності.

Восени 1830 р. М. Ю. Лермонтов вступає до Московського університету на етично-політичне відділення. Незадоволення Лермонтова лекціями професорів і невдоволення професорів нечемними відповідями і приріканнями студента, що вважалося недозволеною зухвалістю, призвели до того, що він подав заяву про звільнення і залишив університет у 1832 р.

Однак треба було продовжувати освіту, і Лермонтов розраховував зробити це в Петербурзькому університеті, але йому довелося б почати з першого курсу, оскільки час навчання в московському університеті йому як звільненому не зараховувався. Він не захотів втрачати два роки і круто змінив плани.

4 листопада 1832 року він вступив у Школу гвардійських підпрапорщиків і кавалерійських юнкерів. Два роки, проведені в обстановці казармової муштри, були, з його слів, "страшними". Але і в цих умовах Лермонтов потай продовжує писати, хоч його творчість переживає період спаду.

Після закінчення Школи у 1834 році Лермонтова підвищили з юнкерів в корнети лейбгвардії Гусарського полку, що стояв в Царському Селі. Однак більшу частину життя Лермонтов проводить в Петербурзі, уперше відчувши себе вільним. Його спостереження за життям світського суспільства лягли в основу драми "Маскарад" (1835), яку він задумував так: "Комедія, на зразок „Горя від розуму", різка критика на сучасні порядки". Пересвідчившись, що "Маскарад" не протягти крізь театральну цензуру, повертається до прози: починає роман - "Княгиня Ліговська", в якому уперше з'являється ім'я Печоріна. Автобіографічні моменти роману пов'язані з Варєнькою Лопухіною, глибоке почуття до якої все життя не залишало поета. Звістка про загибель О. Пушкіна приголомшила Лермонтова і наступного дня він пише вірш "На смерть поета", а за тиждень - заключні 16 рядків цього вірша, який відразу зробив його відомим, переписувався і завчався напам'ять. 3 березня 1837 року поет був заарештований у справі "про недозволені вірші". Сидячи під арештом, пише кілька віршів: "В'язень", "Сусід", "Молитва", "Бажання".

Лермонтова перевели з гвардії до Нижньогородського драгунського полку і 1 квітня він вирушив з Петербурга на Кавказ. Прямуючи в своє перше заслання, він на місяць затримався в Москві, яка готувалася до великого торжества - 25-річчя Бородінської битви. Поет переробляє Кавказ, свій юнацький вірш "Поле Бородіно", і з'являється твір "Бородіно", опублікований в "Сучасникові" 1837 року.

Під час кавказького заслання він познайомився з декабристами, які також відбували тут заслання, а з поетом А. Одоєвським навіть подружився. Майже все, що створив Лермонтов в період між двома засланнями, так чи інакше пов'язано з Кавказом. Кавказькі теми і образи знайшли широке відображення в його творчості: в ліриці і в поемах, романові "Герой нашого часу" (1838). Вони знайшли відбиток і в численних замальовках і картинах Лермонтова.

У січні 1838 року Михайло Лермонтов приїжджає в Петербург, оскільки турботи бабусі і клопотання В. Жуковського увінчалися успіхом, і поета перевели до Гродненського полку, який розташований неподалік Новгорода. Близько місяця поет прожив у Петербурзі, щодня буваючи в театрі. Був також у Жуковського, якому віддав поему "Тамбовська казначейша", незабаром опубліковану в "Сучасникові". Внаслідок подальшого клопотання Лермонтова перевели до свого колишнього гусарського полку, що стояв у Царському Селі. Тоді ж з'явилася без імені автора "Пісня про царя Івана Васильовича...", яку не пропустила цензура.

До початку 1839 року Лермонтов зближується з редакцією "Вітчизняних записок", що видавалися А. Краєвським, і поступово входить в середовище петербурзьких літераторів. Відвідує поетичні вечори, зустрічається з Куковським, Тургенєвим, Бєлінським. У цих колах в ньому бачать надію російської літератури. "В Росії з'явилося нове могутнє обдарування - Лермонтов", - оголошує Бєлінський.

16 лютого 1840 року в будинку графині Лаваль на балу наче ненароком спалахнула сварка Лермонтова із сином французького посла де Барантом - Ернестом. Молодому французові повідомили епіграму Лермонтова, написану ще в юнкерській школі за адресою абсолютно іншої особи, і запевнили, що поет образив в цьому чотиривірші саме його, та ще нібито погано відгукувався про нього в розмові з однією жінкою. На балу Барант підійшов до Лермонтова і зажадав від нього пояснень. Дуель відбулася 18 лютого рано-вранці на Парголовській дорозі, за Чорною річкою, недалеко від того місця, де Пушкін стрілявся з Дантесом. Дуель закінчилася безкровно: одна шпага переламалася, перейшли на пістолети, і Барант, хоча і цілився, промахнувся, а Лермонтов вже після цього розрядив пістолет, вистріливши в сторону. Противники помирилися і роз'їхалися.

У березні 1840 року за дуель з сином французького посла Лермонтова перевели до піхотного полка й відправили до регулярної армії на Кавказ. Він воює, "виконуючи покладене на нього доручення з відмінною мужністю і холоднокровністю".

На початку лютого 1841 року Лермонтов отримує двомісячну відпустку і приїжджає до Петербурга. Він сподівається отримати відставку і залишитися в столиці. Проте, Лермонтову відмовили. Також, цар не дозволив нагородити Лермонтова за участь у боях в Малій Чечні, як того просив командир Окремого кавказького корпуса.

Ба більше, Лермонтову було наказано протягом 48 годин покинути столицю і слідувати у свій полк на Кавказ. Він прибуває до П'ятигорська й отримує дозвіл затриматися для лікування мінеральними водами. У записнику Лермонтов запише свої останні вірші: "Суперечка", "Сон", "Круча", "Тамара", "Листок", "Побачення", "Пророк", "На дорогу йду я в самотині" тощо.

Тут він зустрічає своїх старих приятелів, зокрема і товариша по Школі юнкерів М. Мартинова. На одному з вечорів у будинку Верзіліних, де збиралася молодь, Мартинов образився на ущипливий жарт Лермонтова і викликав того на дуель, яка відбулася 15 липня 1841; Мартинов убив Лермонтова. Тіло поета поховали на П'ятигорському кладовищі. Пізніше, на прохання бабусі поета, труну з його прахом перевезли в Тархани і поховали в родинному склепі.

1830- 1831 рр. - вершинний етап юнацької творчості Лермонтова. Він працює надзвичайно інтенсивно: за два роки перепробував практично всі віршовані жанри: елегія, романс, пісня, присвячення, послання і т. д. Поет напружено вдивляється в своє внутрішнє життя, намагаючись виразити словом невимовні душевні рухи. Він торкається і загальних питань буття, і етичного життя особистості. Драма "Дивна людина" - свого роду фокус автобіографічних мотивів його лірики цього періоду. У ранній період творчості Лєрмонтов, коли він був юнкером, написав брутальну поему "Уланша". Там він описав групове згвалтування дівчини своїми колегами зі служби.

Лермонтов подекуди оспівувує російські загарбання, у яких він сам і брав участь. Нариклад, у вірші рос. "Измаил-бей" возвеличує імперські загарбання Росії і пропонує черкесам, яких саме поневолювали росіяни, змиритися з цим і стати хоч рабом, але рабом царя Всесвіту:

Какие степи, горы и моря
Оружию славян сопротивлялись?
И где веленью русского царя
Измена и вражда не покорялись?
Смирись, черкес! и запад и восток,
Быть может, скоро твой разделят рок.
Настанет час - и скажешь сам надменно:
Пускай я раб, но раб царя вселенной!
Настанет час - и новый грозный Рим
Украсит Север Августом другим!

На території, що належить до сучасної України, Лермонтов ніколи не був.

Під час своїх подорожей по Кавказу Лермонтов декілька разів побував на Кубані, яка в ті часи входила до складу української етнічної території. Короткочасне перебування восени 1837 р. в чорноморській станиці на Тамані, життя в хаті місцевого козака Мисника, знайшло відображення в оповіданні Лермонтова "Тамань", яке стало частиною роману "Герой нашого часу". В цьому оповіданні Лермонтов, як міг, спробував відобразити як побут, так і мову місцевих українців.

Тема України присутня в рядках поезії Лермонтова, що присвячені княгині Марії Щербатовій, яка походила з України, та мала у дівоцтві прізвище Штерич. Імпульсом до написання цього вірша, у якому Україна називається "сумною вітчизною", якій доводиться "гордо переносити" ярмо імперського поневолення, як вважається, стала поява в журналі "Отечественные записки" поезії Євгена Гребінки "Зізнання" ( "рос. Признание "), у якій Україна зображується в алегоричному вигляді жінки.

Лермонтову належить поезія "Вид гір із степів Козлова", що є вільним перекладом однойменного вірша Адама Міцкевича, а деякі поезії Лермонтова та рецензії на них, під час переслідувань поета царською владою[джерело? ], публікувалися в одеських виданнях "Одеський альманах на 1840 рік" та "Одеський вісник".

Дмитро Донцов уважав Лермонтова "найменш московським своєю психикою" російським поетом.

Українською мовою Лермонтова перекладав Кундзіч Олексій Леонардович.

Михайло Лермонтов - радянський пасажирський корабель (затонув біля узбережжя Нової Зеландії 1986 року).

1. / под ред. Дм. Абрамович Лермонтов, Михаил Юрьевич // Русский биографический словарь Н. Д. Чечулин, М. Г. Курдюмов - СПб: 1914. - Т. 10. - С. 265-315.

2. Лермонтов Михаил Юрьевич // / под ред. Большая советская энциклопедия: [в 30 т.]А. М. Прохоров - 3-е изд. - Москва: Советская энциклопедия, 1969.

3. - Лермонтов // Литературная энциклопедия Коммунистическая академия, Большая российская энциклопедия, Художественная литература, 1929. - Т. 6.

4. ↑ Czech National Authority Database

5. Carnegie Hall linked open data - 2017.

6. И. С. Чистова. Комментарии. // М. Ю. Лермонтов. Сочинения. Т. 1, стр. 685. М, 1988. (рос.)

7. Стихотворения 1837-1841 гг. // М. Ю. Лермонтов. Сочинения. Т. 1, стр. 186-187. М, 1988. [Архівовано 17 січня 2017 у Wayback Machine.](рос.)

8. И. С. Чистова. Хронологическая канва жизни и творчества М. Ю. Лермонтова. // М. Ю. Лермонтов. Сочинения. Т. 2, стр. 670, 671. М, 1990. (рос.)

9. Затонув совєтський пасажирський корабель [Архівовано 5 вересня 2018 у Wayback Machine.] // Свобода. - Джерзі Ситі і Ню Йорк, 1986. - Ч. 32 (19 лютого). - С. 1.

# data[].attributes.attachment_link.title
Лермонтов Михайло Юрійович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Лермонтов Михайло Юрійович рос. Михаил Юрьевич Лермонтов Псевдонім -въ , Ламвер , Гр. Диарбекир і Lerma Народився 3 (15) жовтня Москва, Російська імперія [1] [3] [...]

# data[].attributes.headline
З якими шкільними предметами у вас асоціюються нині вивчені вами епохи. Чому?

# data[].attributes.subject
З якими шкільними предметами у вас асоціюються нині вивчені вами епохи. Чому?

# data[].attributes.attachment_link.title
Жизнь господина де Мольера - Булгаков Михаил

# data[].attributes.attachment_link.description
Роман-биография "Жизнь господина де Мольера" повествует о жизни и перипетиях судьбы великого французского драматурга-комедиографа Жана-Батиста Мольера. Михаил Булгаков неслучайно заинтересовался личностью Мольера: судьба драматурга в XVII веке во многом была схожа с его собственной судьбой. Прежде всего, это сходство проявлялось в пристальном внимании властей к искусству театра, ведь во все времена на сцене, как в зеркале, отражались актуальные темы повседневной действительности.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ампір - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ампір був своєрідним продовженням революційного класицизму (і неокласицизму загалом), тільки урочистішим і пафоснішим. Взірцем для художників залишався Стародавній Рим, але тепер уже не республіканський, а імператорський - з його палацами та тріумфальними арками. Для ампіру характерні прагнення до строгої величі та помпезності, холодної елегантності і звеличення абсолютну владу військових монархій (Перша імперія у Франції, російського царя Олександра І).

# data[].attributes.attachment_link.title
Мольєр - Міщанин-шляхтич (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати скорочено "Міщанин-шляхтич (скорочено)" (автор: Мольєр). Стислий переказ, виклад змісту в Бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Карпенко-Карий — Мартин Боруля (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати скорочено ”Мартин Боруля (скорочено)” (автор: Карпенко-Карий Іван). Стислий переказ сюжету, опис ключових подій та змісту твору скорочено в Бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
"Міщани-шляхтич" - комедія на 5 дій. Згадайте прототип цього твору в українській літературі! Певно, що це буде "Мартин Боруля" Івана Карпенка-Карого. Він свій твір, як і Мольєр, назвав "комедією у 5-ти діях". То спробуйте пояснити: чому сучасні літературознавці твір Мольєра охаректиризовують як комедію, а Карпенка-Карого як трагікокомедію?

# data[].attributes.subject
"Міщани-шляхтич" - комедія на 5 дій. Згадайте прототип цього твору в українській літературі! Певно, що це буде "Мартин Боруля" Івана Карпенка-Карого. Він свій твір, як і Мольєр, назвав "комедією у 5-ти діях". То спробуйте пояснити: чому сучасні літературознавці твір Мольєра охаректиризовують як комедію, а Карпенка-Карого як трагікокомедію?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
МІЩАНИН-ШЛЯХТИЧ

Комедія на п'ять дій

Переклала Ірина Стешенко

ДІЙОВІ ОСОБИ КОМЕДІЇ

Пан Журден - міщанин.

Пані Журден - його дружина.

Люсіль - дочка Журденів.

Клеонт - закоханий у Люсіль.

Дорімена - маркіза.

Дорант - граф, закоханий у Дорімену.

Ніколь - покоївка в Журденів.

Ков'єль - слуга Клеонта.

Учитель музики.

Учень учителя музики.

Учитель танців.

Учитель фехтування.

Учитель філософії.

Кравець.

Його учень.

Два лакеї.

ДІЙОВІ ОСОБИ БАЛЕТУ

В першій дії

Співачка.

Двоє співаків.

Танцюристи.

В другій дії

Учні кравцеві, що танцюють.

В третій дії

Кухарі, що танцюють.

В четвертій дії

Троє співаків.

Турецька церемонія.

Муфтій, що співає.

Дервіші, що співають.

Турки - помічники муфтія, що співають.

Турки - помічники муфтія, що танцюють..

В п'ятій дії

Балет націй.

Дія відбувається в Парижі, в господі пана Журдена,

ДІЯ ПЕРША

Увертюру виконує велика кількість інструментів; посередині сцени учень учителя музики, сидячи за столом, компонує мотив до серенади, яку замовив пан Журден.

ЯВА 1

Учитель музики, учитель танців, співачка, двоє співаків, двоє скрипалів, чотири танцюристи.

Учитель музики (до співаків). Заходьте до цієї зали і відпочиньте тут, поки він прийде.

Учитель танців (до танцюристів). І ви теж заходьте сюди, на цей бік.

Учитель музики (своєму учневі). Готово?

Учень. Так.

Учитель музики. Подивимось... О, та й справді добре!

Учитель танців. Щось новеньке?

Учитель музики. Так. Це музика для серенади. Я загадав йому написати її для нашого панка, поки він прокинеться.

Учитель танців. Дозвольте глянути?

Учитель музики. Ви її почуєте разом із діалогом, коли з'явиться пан Журден. Зараз він вийде.

Учитесь танців. Тепер у нас з вами діла з головою.

Учитель музики. Ого, ще б пак! Ми знайшли саме такого чоловіка, якого нам треба! Його фантазія - вдавати з себе галантного кавалера - просто скарб для нас! І вам з вашими танцями, і мені з моєю музикою не завадило б, щоб усі були на нього схожі.

Учитель танців. Ну, не цілком. Мені б хотілося, щоб він краще розумівся на тих речах, які ми для нього компонуємо.

Учитель музики. Він справді нічогісінько не тямить, зате добре платить, а це тепер найголовніше для нашого мистецтва.

Учитель танців. Щодо мене, то признаюся вам, - мене вабить трохи ще й слава. Оплески мене хвилюють; на мою думку, для артиста справжня мука - тішити дурнів, марнувати час і сили на те, щоб зворушити якогось йолопа. Що не кажіть, а все-таки дуже приємно працювати для людей, які здатні відчути всі тонкі нюанси мистецтва, вміють оцінити красу нашої праці й щирою похвалою дають нам кілька дійсно чудових хвилин. Найкраща нагорода все, що ви створили, - це бачити, що вас зрозуміли, і чути оплески, якими вас вшановують! На мою думку, ніщо не може зрівнятися з такою нагородою за працю, а похвала досвідчених людей - найвища насолода.

Учитель музики. Що й казати! Я теж такої думки; немає нічого приємнішого за оплески, але й найщиріші оплески не нагодують шлунка! Самих оплесків для життя ще надто мало, людина потребує чогось соліднішого! Найкраща похвала для мене та, яка переходить із рук просто до кишені. Звичайно, панок наш - людина зовсім темна, плеще про все, не тямлячи нічого, і аплодує кожній нісенітниці, та за його гроші можна пробачити йому всяку дурість. Розуміння мистецтва в нього у гаманці, а похвала його - червінці, і цей міщанин-неук, як бачите, платить нам далеко краще, ніж той високородний вельможа, який нас сюди привів.

Учитель танців. Я де в чому погоджуюся з вами... Та все ж мені здається, що для вас гроші надто вже багато важать. Грошолюбство - така паскудна річ, що кожній чесній людині слід не показувати нахилу до неї.

Учитель музики. А проте ви ж не відмовляєтеся від тих грошей, що їх наш панок вам дає?

Учитель танців. Звичайно, не відмовляюсь, але запевняю вас, я дбаю не тільки про гроші. Я хотів би, щоб він при своїх достатках хоч трохи виховав свій смак.

Учитель музики. Я теж цього бажаю; ми ж обидва саме на це з усіх сил і працюємо. Чи так, чи інак, а він прославить наш хист серед вельможного товариства; він нам платитиме за інших, а вони нас вихвалятимуть за нього.

Учитель танців. Ось він іде.

ЯВА 2

Пан Журден у халаті й нічному ковпаку, учитель музики, учитель танців, учень учителя музики, співачка, двоє співаків, танцюристи, двоє лакеїв.

Пан Журден. Ну, панове? То як же буде? Ви покажете мені ваш легенький жарт?

Учитель танців. "Жарт"!.. Який жарт?

Пан Журден. Ну, той... Чи як там, по-вашому? Ваш пролог чи діалог із співами й танцями?

Учитель танців. Ага-а!

Учитель музики. Ми до ваших послуг.

Пан Журден. Вам довелося-таки трохи почекати; це тому, що я сьогодні вбрався так, як убирається шляхетне панство, а мій кравець прислав мені такі вузькі шовкові панчохи, що я втратив був усяку надію їх натягти...

Учитель музики. Ми тут для того, щоб виконувати всі ваші бажання.

Пан Журден. Прошу вас обох залишитися тут, доки мені не принесуть мого нового вбрання: я хочу, щоб ви побачили, яке воно ловке і як мені личить.

Учитель танців. Все, що накажете.

Пан Журден. Ви побачите, який я елегантний з голови до п'ят.

Учитель музики. Ми цього певні.

Пан Журден. Що ви скажете про цей індійський халат?

Учитель танців. Він надзвичайно милий.

Пан Журден. Мій кравець запевняє мене, що все вельможне панство вбирається вранці в такі самісінькі халати.

Учитель музики, Він вам дуже до лиця..

Пан Журден. Лакеї, агов! Обидва мої лакеї!

Перший лакей. Чого бажаєте, пане?

Пан Журден. Нічого. Я хотів лише перевірити, чи ви мене добре чуєте. (До вчителя музики й до вчителя танців). Як вам подобаються мої лівреї?

Учитель танців. Чудові!

Пан Журден (розгорнувши халат, показує, що на ньому вузькі червоні оксамитні штани й зелений оксамитний камзол). Це моє ранішнє убрання, в ньому я робитиму різні вправи.

Учитель музики. Пречудово!

Пан Журден. Лакей!

Перший лакей. Пане?

Пан Журден. Другий лакей!

Другий лакей. Пане?

Пан Журден (скидаючи халата). Тримайте! (До вчителя музики й учителя танців). Я вам подобаюсь у цьому костюмі?

Учитель танців. Розкіш! Краще й бути не може.

Пан Журден. То що ж ви мені покажете?

Учитель музики. Я хотів би, щоб ви спочатку прослухали нову арію (показуючи на свого учня), він щойно скомпонував її для серенади, яку ви мені замовили. Це один з моїх учнів, у нього щодо таких речей - хист надзвичайний.

Пан Журден. Гаразд, але навіщо було доручати це учневі? Ви могли б самі скомпонувати таку штуку.

Учитель музики. Вас, пане, бентежить слово "учень"? Але є такі учні, що розуміються на музиці незгірше від видатних маестро. Це чудова мелодія! Послухайте-но тільки...

Пан Журден (до лакеїв). Подайте мені мого халата, щоб я міг краще слухати. Стривайте... може, зручніше так, без халата... Ні, давайте його сюди, так буде краще.

Співачка.

Нудьгую день і ніч, нудьгую і страждаю,

Бо став немилий я чудовим цим очам;

Коли так мучите того, хто вас кохає,

Що ж можете вчинить, Ірісо, ворогам?

Пан Журден. Ой, та й сумна ж яка пісня! Аж спати захотілося... Я волів би, щоб ви зробили з неї трохи веселішу.

Учитель музики. Але ж, пане, треба, щоб мелодія відповідала словам.

Пан Журден. Мене оце недавнечко вивчили співати однієї прехорошої пісеньки. Стривайте-но... Як же її співати?

Учитель танців. На жаль, не знаю.

Пан Журден. Там щось про овечку...

Учитель танців. Про овечку?

Пан Журден. Атож. Ага! (Співає).

Я гадав, що Жанетон

Ніжна, та гарненька,

І ласкава, мов мала

Овечка біленька.

Дарма! Дарма!

Я ж не відав того,

Що ці білі зубки

І гостріші, й зліші,

Ніж в тигра лісного.

Правда, гарна?

Учитель музики. Найкраща в світі.

Учитель танців. І ви її чудово співаєте.

Пан Журден. Бачите, а ще й не вчився музики.

Учитель музики. А слід було б навчитися, пане, так само, як і танців. Ці два мистецтва тісно поєднані одне з одним...

Учитель танців.... І виховують у людини почуття прекрасного.

Пан Журден. Хіба вельможне панство теж вчиться музики?

Учитель музики. Звичайно, пане.

Пан Журден. То й я вчитимусь. Тільки не знаю, як би його знайти час для того, бо, крім учителя фехтування, я запросив ще й учителя філософії, що має почати цього ранку.

Учитель музики. Філософія, звичайно, дає дещо, але музика, пане, музика...

Учитель танців. Музика й танці... Музика й танці - ось що найбільш потрібне людині.

Учитель музики. Найкорисніша річ для держави - це музика.

Учитель танців. Найкорисніша річ для держави - це танці.

Учитель музики. Без музики не може існувати жодна держава.

Учитель танців. Без танців людина не знала б, що їй робити.

Учитель музики. Все безладдя, всі війни, що кояться в світі, виникають саме через те, що ніхто не вчиться музики.

Учитель танців. Всі злигодні людства, всі фатальні зміни, якими сповнена історія, всі помилки дипломатів, усі невдачі великих полководців, - усе це сталося саме через те, що людство не вміє танцювати.

Пан Журден. Як то?

Учитель музики. Хіба ж війна не е наслідок того, що між людьми немає єдності?

Пан Журден. Так.

Учитель музики. І якби всі люди вчилися музики, чи не було б це засобом об'єднати їх усіх і встановити загальний мир на землі?

Пан Журден. Ваша правда.

Учитель танців. Коли людина чинить невірно - чи то в родинних, чи то в державних справах, чи то командуючи військом, - хіба ж не кажуть завжди: такий-то зробив невірний крок у такій-то справі?

Пан Журден. Авжеж, так кажуть.

Учитель танців. А невірний крок роблять чому? Хіба ж не тому, що не вміють добре танцювати?

Пан Журден. Це правда, ви маєте рацію обидва.

Учитель музики. Ми, власне, й хотіли довести вам, які корисні танці та музика й наскільки вони вищі за всі інші мистецтва й науки.

Пан Журден. Тепер я розумію.

Учитель музики. Ви маєте бажання познайомитися з нашими творами?

Пан Журден. Аякже!

Учитель музики. Я вже вам колись розповідав про мої спроби висловити музикою різні почуття.

Пан Журден. Чудово!

Учитель музики (до співаків). Ідіть сюди. (До пана Журдена). Ви повинні собі уявити, що вони одягнені як пастухи.

Пан Журден. Чому це завжди як пастухи? Вічно у вас пастухи та й пастухи.

Учитель танців. Коли розмова ведеться в супроводі музики, то найкраща для того форма - пастораль. Пастухи тільки те й робили, що співали, і було б зовсім ненатурально і недотепно, коли б вельможне панство або ситі міщани почали висловлювати свої почуття співом.

Пан Журден.

# data[].attributes.attachment_link.title
Міщанин-шляхтич - Мольєр, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
МІЩАНИН-ШЛЯХТИЧ Комедія на п'ять дій Переклала Ірина Стешенко ДІЙОВІ ОСОБИ КОМЕДІЇ Пан Журден - міщанин. Пані Журден - його дружина. Люсіль - дочка Журденів. Клеонт - закоханий у Люсіль. Дорімена - маркіза. Дорант - граф, закоханий у Дорімену. Ніколь - покоївка в Журденів. Ков'єль - слуга Клеонта. Учитель музики.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мольєр - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Мольєра виховували в тодішній єзуїтській школі Клермонського колежу, де він ґрунтовно вивчив латину, так що вільно читав в оригіналі римських авторів і навіть, за переказами, переклав французькою мовою філософську поему Тіта Лукреція Кара "Про природу речей" (переклад загублений). Після закінчення школи ( 1639) Мольєр витримав в Орлеані іспит на звання ліцензіата.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Класици́зм ( англ. classicism, від лат. classicus - зразковий) - напрям в європейському мистецтві, який уперше заявив про себе в культурі XVI ст. Найбільшого розквіту досягає у Франції ( XVII ст.). Певною мірою притаманний мистецтву усіх країн Європи, у деяких зберігав свої позиції аж до першої чверті XIX ст. Для класицизму важливим був принцип свободи вибору - необмеженість власного, суб'єктивного трактування історичних форм.

Для класицизму характерна орієнтація на античну літературу, яка проголошувалася ідеальною, класичною, гідною наслідування. Теоретичним підґрунтям класицизму була антична теорія поетики і насамперед "Поетика" Арістотеля, теоретичні засади якого втілювала французька "Плеяда" (XVII ст.). У виробленні своїх загальнотеоретичних програм, особливо в галузі жанру і стилю, класицизм спирався і на філософію раціоналізму.

Визначальні риси класицизму:

раціоналізм (прагнення будувати художні твори на засадах розуму, ігнорування особистих почуттів);

наслідування зразків античного мистецтва;

нормативність, встановлення вічних та непорушних правил і законів (для драматургії - це закон трьох єдностей (дії, часу й місця);

обов'язкове дотримання канонічних правил написання творів (зображення героя тільки при виконанні державного обов'язку, різкий поділ дійових осіб на позитивних та негативних, суворе дотримання пропорційності всіх частин твору, стрункість композиції тощо);

у галузі мови класицизм ставив вимоги ясності та чистоти, ідеалом була мова афористична, понятійна, яка відповідала б засадам теорії трьох стилів;

аристократизм, орієнтування на вимоги, смаки вищої суспільної верстви;

встановлення ієрархії жанрів, серед яких найважливішими вважалися античні; поділ жанрів на "серйозні", "високі" (трагедія, епопея, роман, елегія, ідилія) та "низькі", "розважальні" (травестійна поема, комедія, байка, епіграма).

Місцевий варіант класицизму отримав поширення у Британії. Він був настояний на впливах творів Андреа Палладіо, але швидко втратив експериментальний характер і переродився у сухий і нудний академізм.

Навпаки, класицизм в архітектурі в Російській імперії мав витоками як італійські, так і французькі джерела, а в країні роками працювали як французькі, так і італійські і швейцарські архітектори. Вони суттєво підняли рівень імперської архітектури як у містах, так і в сільських садибах привілейованого стану імперії - дворянства. Менше розповсюдження класицизм мав в російському живопису, а більше в графіці, в модах, в надгробках і монументах.

просвітницький класицизм

класичний історизм (з використанням ордерів) належали: неоренесанс у різних національних варіантах (італійський, французький, німецький), неоеллінізм і французький т. зв. "стиль Другої імперії".

романтичний історизм - новий розвиток стилю Шинкеля пов'язано з поразкою Наполеона в 1815 році - саме тоді архітектори задумалися про необхідність створити стиль, що відображає перемогу і торжество німецького націоналізму. І Шинкель створює новий стиль, заснований на класичних традиціях, але демонструє ідеалістичні ідеали і торжество військової доблесті. До романтичного напрямку відносяться стильові спрямування, що виникли у результаті інтерпретації мотивів середньовічної, східної та народної архітектури: "аркадний стиль", неоготика, неороманізм, неовізантизм, швейцарський та орієнтальний стилі, а у кінці ХІХ ст. - перші стилізації українського та польського народного зодчества.

пізній класицизм

З усією силою класицизм виявив себе в архітектурних творах Андреа Палладіо (1508-1580). Якщо ранішній палац Тьєне ще має риси палаців Флоренції, то наступні зовсім на нього не схожі. Палладіо виробив свій варіант магнатського палацу і розробляв його варіанти впродовж життя. Він розробив нову систему пропорцій ордерів. Тепер ордер був не декором фасаду, а головним принципом побудови. Палладіо вивчав "Десять книжок про архітектуру" Вітрувія і пішов далі, розробив новий різновид міського палацу з перістилем і внутрішнім двором.

Принципи ранішнього класицизму особливо виявлені в багатьох позаміських садибах - віллах. Замовниками були магнати Венеції та Віченці, що купували ділянки землі. Особливо багато їх було в долині річки Брента. В Росії навіть довго співали романс, де згадується саме ця невелика річка і магнатське дозвілля навколо неї.

Вілли схожі і не схожі одна на одну. Від Ренесансу йде побудова на осі всього ансамблю. Але палац і його форми - з архітектурного арсеналу Стародавнього Риму: трикутні фронтони, колони, портики - все досить стримано, майже суворо. Декор - бідний: трохи скульптур, горизонтальні тяги, прості карнизи, іноді гірлянди. Зв'язок з зовнішнім середовищем йде через колонні портики та сходинки. На збагачення досить аскетичного силуету вілл працюють лише об'єми різної висоти простих геометричних фігур: прямокутника, циліндра, кубу та надзвичайно спрощені галереї.

Фасади його міських палаців більш привітні і не такі аскетичні за рахунок колонад і лоджій (палаццо Кьєрікаті у Віченці). Низка архітекторів захопилося творами Андреа Палладіо, особливо у Британії і Росії ст. Їх вивчали і копіювали протягом декількох століть. З'явився особливий стиль в архітектурі багатьох країн - палладіанство (Британія, США, Росія, Польща, Бразилія тощо).

Першою важливою спробою формулювання принципів класицизму була "Поетика" Ж. Шаплена (1638), але найпослідовнішим, найґрунтовнішим був теоретичний трактат "Мистецтво поетичне" Нікола Буало (1674), написаний після того, як літературний класицизм у Франції сформувався. Застосувавши філософський метод Декарта до літератури, який полягав в узагальненні досвіду класицистів, Буало встановив суворі рамки для кожного жанру, узаконив жанрову специфіку. Для класицизму був характерний раціоналізм, представники якого вважали, що краса та істина досягаються через розум, шляхом природи, яка мислилася як відкрита розумом сутність речей. З раціоналізмом пов'язана нормативність класицизму, яка регламентувала мистецтво та літературу, встановлювала вічні та непорушні правила й закони. Для драматургії - це закон "трьох єдностей" (дії, часу й місця).

У галузі мови класицизм становив вимоги ясності та чистоти, ідеалом була мова афористична, понятійна, яка відповідала б засадам теорії трьох стилів. Для класицизму характерний аристократизм, орієнтування на вимоги, смаки вищої суспільної верстви. Героями класицистичних творів були переважно люди аристократичного походження. Важливим складником теорії та практики класицизму була встановлена ієрархія жанрів, серед яких найважливішими вважалися античні: епопея, трагедія, дидактична поема, ода, байка, сатира.

Практиками класицизму були насамперед французькі письменники: поет Франсуа де Малерб, драматурги П'єр Корнель, Жан Расін, Жан-Батист Мольєр, романістка Мадам де Лафаєтт, письменники-афористи Франсуа де Ларошфуко, Жан де Лабрюєр, байкар Жан Лафонтен, пізніше - просвітителі Вольтер, Жан-Жак Руссо та інші.

На ранішньому етапі розвитку класицизм Франції дивним чином співіснував та переплітався зі стилем бароко. Особливо це відбилося в моді на одяг, в оздобленні інтер'єрів, в портретному живопису майстрів Франції, значно менше в архітектурі.

Цілком бароковим став фасад церкви Валь де Грас в Парижі 1645-1665 рр. (арх. Франсуа Мансар), тим паче, що церкву будували за бароковими зразками церков Риму.

Перехідні форми від пишного бароко до стриманого класицизму має і видатний зразок садиби нового типу - замок Во-ле-Віконт для міністра фінансів Франції Ніколя Фуке, що за 55 км від Парижу (арх. Луї Лево бл. 1612-1670).

Класицизм Франції так і не дав логічно вибудованих теоретичних трактатів у галузі естетики та мистецькій творчості, але ці спроби були ( Андре Філіб'єн (1619-1695), офіційний історик короля Франції Луї XIV і французький історик мистецтва, більш зацікавлений в уславленні засобами мистецтва французького монарха.). Взірці класицизму - були, єдиного теоретичного підґрунтя - ні. Навіть творчість найкласичнішого за рисами художника Ніколя Пуссена не позбавилася впливу бароко. Спроби обґрунтувати власну концепцію творчості робив і сам Пуссен, правда не в розгорнутому трактаті, а лише в приватних листах. В листуванні він запровадив теорію модусів та дотримання емоційної рівноваги і середини між двома крайнощами. Але сам вимушено відступав від власних настанов, коли звертався до запеклих батальних сцен ("Баталія Ісуса Навина з амореями") чи трагічних подій в історії ("Наслідки чуми в Азотті")

А деякі його картини цілком барокові ("Баталія Ісуса Навина з амореями", Москва, "Захоплення Єрусалиму", Відень, "Викрадення сабінянок" Метрополітен, Нью-Йорк, "Тріумф Нептуна і Амфітрити", Філадельфія, США). Лише з роками манера митця стає простішою та нагадує давньоримські барельєфи. Тоді як інша частка полотен перетворюється на справжні формули класицизму - "Аркадські пастухи", Лувр, "Поет, Аполлон і Муза" Лувр, "Йоан Богослов на острові Патмос", Чикаго, інститут мистецтв.

Те ж саме - в релігійних картинах Симона Вуе ("Мадонна з немовлям"), тоді як його "Портрет королеви Франції Анни Австрійської у вигляді Мінерви" ( Ермітаж) цілком належить естетиці класицизму. Цілком бароковий і Жан-Батіст Наттьє-батько ("Дружина Пентефрія залицяється до Йосипа Прекрасного").

Так, бароковому майстру Лоренцо Берніні були замовлені добудови до палацу Лувр (тепер Східний фасад). Берніні поїхав у Париж з кресленнями та бароковою моделлю добудови. Митці Франції зробили все можливе і неможливе, аби зашкодити і зірвати виконання проєкту конкурентом. Берніні змусили виїхати геть. Офіційно бароковий стиль у Франції - закрили.

Добудову королівського палацу Лувр здійснив француз Клод Перро у 1657-1678 рр., а прибудова стала взірцем класицизму в архітектурі Франції.

Та бароко (стиль живучий, міцний, всебічний і гнучкий) не зник і після його офіційного закриття у Франції. Достатньо подивитися на парадні портрети пензля митців Франції: Ларжильєр "Автопортрет з родиною" 1712, Луї Токе "Маркіз Мариньї" 1755, Кантен де Латур "Маркіза Помпадур з нотами" 1755, Наттьє-син "Імператриця Катерина Перша" 1717 - всі барокові. Пишна стилістика бароко зберегла власні позиції і в театрально-декораційному мистецтві Франції.

Бароко не здало позицій і в скульптурі країні (Пюже "Загибель Мілона Кротонського від лева", Куазевокс "Погруддя гравера Одрана"). Чого тільки варте "Погруддя короля Луї 14-го" того ж Берніні ( шедевр бароко), що схвально прийняте королем та виставлене в королівській резиденції Версалі.

Головним представником класицизму Англії вважають архітектора Крістофера Рена(1632-1723). Це йому доручили побудову собору св. Павла в Лондоні після Великої пожежі 1666 р. Стримані форми нового собору й справді досить класичні. Але бароко відчувається в розмірах будівлі і завершенні дзвіниць. Відхилявся Рен від класицизму й в побудованих ним парафіяльних церквах, де знайшли своє місце форми бароко і навіть улюбленої в Британії готики. Все це в добу класицизму Англії.

Відомо, що приватні замовники Франції були прихильниками стриманих варіантів бароко чи французького рококо. Але класицизм підживлював замовленнями і грошима королівський двір, що вбачав в ньому ідеальні умови схвалення абсолютизму. Саме королівський двір створив Школу образотворчих мистецтв, де переважав класицизм як офіційний державний стиль.

Показовою стала художня доля Жака-Луї Давіда ( 1748- 1825). Він - учень майстра рококо Ж. М. Вьєна. І його перші твори цілком в стилі рококо.

Подивимось на картину Давида ранішнього періоду "Смерть філософа Сенеки". Фігурки людей - маленькі, всі метушаться навколо помираючого, жести - занадто театральні, а колорит - як на обгортці цукерки. Забуваєш, що це розповідь про смерть.

Після одержання Римської премії і перебування у Римі виникає абсолютно інший митець, послідовник класицизму, його найкращий представник у мистецтві Франції 18-го століття. Програмним твором цього періоду стала картина "Присяга Гораціїв". Ніяких маленьких фігур, ніякої метушні, ніяких солоденько-цукеркових фарб. Брати клянуться перед військовим походом і йдуть на смерть. Смерті ще нема (два брати з трьох загинуть), а смерть уже відчувається в суворих фарбах і урочисто-пригніченому настрої твору.

Творчі періоди Давіда умовно можна поділити на:

Отже, Жак-Луї Давід не одразу став представником класицизму. На відміну від його послідовників - Жерара, Герена, Гро, Ан-Луї Жироде де Русі-Тріозона та ін.

Особливо цікаве співіснування класицизму Давида, найкращого представника некласицизму в мистецтві тієї доби, з творами відвертого прихильника рококо Жана-Оноре Фраґонара (1732-1806).

"Фантазійний готичний собор"
П'єтро Гонзага

"Заглиблений мавзолей"
П'єтро Гонзага, 1780-ті рр. Художній інститут Чикаго

"Фантазійна піраміда."
П'єтро Гонзага,

"Галерея перед двором замку."
П'єтро Гонзага, всі - ескізи театральних декорацій.

До недоліків стилю класицизм і його нащадка академізму належать приреченість до постійних повторів вироблених зразків, швидке падіння в стереотипні рішення, консервація рішень. Жорстка заданість переходила в класицизмі в надісторичність, в ігнорування сучасності. Адже задовго до цього вже вироблені ідеально прекрасні форми і пропорції. Залишається лише їх наслідувати, бо виникає ілюзія причетності до ідеальної краси і вічності.

У живопису виникає низка Венер, Ганімедів, Аполлонів, йде процес постійного відтворення сюжетів античної міфології чи історії. Стиль виходить із хибної тези абсолютного ідеалу, вже виробленого в античні часи. Доходило до механічного, некритичного переносу вже створених проєктів із однієї кліматичної зони до іншої. Серед таких прикладів - копії італійської вілли Ротонда - в Британії, Палладіїв міст у парку Царського Села тощо. Міст був скопійований з проєкту Андреа Палладіо архітектором В. Неєловим і вибудований в 1772-1774 роках. Реакцією на помірковану, малоемоційну архітектуру класицизму стають романтичні течії - псевдоготика, шинуазрі, туркоманія, єгиптоманія, що охопили практично всі країни Західної Європи. Це і дозволяло досягти різноманітності і відійти від нудного, монотонного використання одноманітних колонад, трикутних фронтонів, портиків, однакових що в Британії, що в Росії, що в Бразилії тощо.

До того ж успішна практика існування європейських стилів готика, відродження і маньєризму, бароко, рококо, сецесії та модернізму довела, що сталого ідеалу краси в житті та в мистецтві (на чому помилково наполягав класицизм) - нема, що кожна нова доба (і її талановиті представники) здатні виробити власні ідеали і яскраво втілити їх у власній творчості. Стандартизація обдарувань художників в 19-му столітті досягала такого надзвичайно загрозливого рівня, що їхня художня індивідуальність зникала при повній їх освіті, всій майстерності виконання творів та при наявності ознак стилю.

Класицизм не міг узгодити суперечність між двома началами людської природи - між матеріальним і духовним, між розумом і чуттям. Звідси йде раціоналістичне протиставлення розуму, трактованого як самодостатній. Єдиний і абсолютний засіб пізнання, чуттєвим зв'язкам людини з навколишнім світом. Звідси вкрай одностороннє розуміння натхнення і творчого процесу, яке виключає присутність індивідуального досвіду, емоційних факторів, інтуїції, а головне - постійної зумовленості форми художнього твору конкретним життєвим змістом.

Вже з 1760-х рр. у мистецтві Російської імперії почався поворот до класицизму. Він мав потужну підтримку від царського двору і імператриці Катерини Другої. В перехідних формах від стриманого бароко до класицизму працював запрошений до Петербурга архітектор Валлєн Деламот (1729-1800). У формах французького класицизму працювали і архітектори Баженов Василь Іванович і Іван Старов, що навчалися у Парижі.

Відомі представники стилю класицизм у Москві:

Потужну лінію західноєвропейського класицизму підтримували і твори архітекторів Джакомо Кваренгі і Чарльза Камерона, що оселились в імперії. Виникають і свої майстри-архітектори класицизму - Львов М.О, Волков Ф. І., пізніше - Стасов В. П. (1769-1848) та ін.

У Києві чудовим зразком класицизму є Червоний корпус Київського університету, збудований у 1837-1843 рр. за проєктом Вікентій Беретті.

Найбільше поширення мав класицизм в сільських районах, де за проєктами архітекторів класицизму будували панські садиби - від уславлених підмосковних до садиб в провінціях. Зразками чудових садиб в стилі класицизму під Петербургом були Сиворіци, Тайці і Пела, Мар'їно і Ропша, Павловськ і садиба Жерновка.

Зразками прекрасного класицизму в Україні стали садиби в Батурині, Сокиринцях, Качанівці на Чернігівщині, Вороновиці і Серебринцях на Вінниччині, Микулинцях на Тернопільщині.

Класицизм в Україні

В Україні класицизм не зміг у силу несприятливих історичних обставин розвинутися як цілісна структурована система, переважно орієнтувався на низькі жанри (очевидно, під впливом низового бароко). Деякі тенденції класицизму знайшли свій вияв у трагікомедії "Володимир" Феофана Прокоповича, поезії Івана Некрашевича, шкільних "піїтиках" XVIII ст., поемі "Енеїда" Івана Котляревського, травестійній оді "Пісні Гараська" Петра Гулака-Артемовського, оповіданнях Григорія Квітки-Основ'яненка та ін.

Шедевром українського класицизму стає героїко-комічна поема Івана Котляревського "Енеїда" - твір бурлескний і травестійний. Поширюється також травестійна ода (І. Котляревський, П. Гулак-Артемовський) і байка (П. Білецький-Носенко, П. Писаревський, С. Рудиковський). "Низькі" класицистичні жанри превалюють і в драматургії ("Москаль-чарівник" та "Наталка Полтавка" І. Котляревського, "Сватання на Гончарівці" та "Шельменко-денщик" Г. Квітки-Основ'яненка), а в доробку Г. Квітки-Основ'яненка розвивається нетипова для літератури класицизму проза. З "високих" жанрів на зламі XVIII-XIX століть була поширена ода (І. Фальковський, І. Максимович, І. Шатович), яка створювалася з приводу урочистих дат або візитів світських і церковних можновладців.

Класицизм в Україні, на відміну від інших національних літератур, народився та існував без боротьби з бароковою літературою. У другій половині XVIII століття, коли Україна стає російською провінцією і втрачає національні літературні й культурні центри (зокрема Київську Академію), бароко зникає саме собою. Український класицизм, незважаючи на свій не вельми різноманітний прояв, знаменує собою перехід до єдиної літературної мови. Вживання народної мови вимагали наявні в літературі українського класицизму жанри - травестія, байка, комедія, народне оповідання. Такий перехід від білінгвічного бароко (церковнослов'янська й українська мови) стає для України справжнім літературним ренесансом.

П. М. Бондарчук. Класицизм // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2007. - Т. 4 : Ка - Ком. - С. 344. - 528 с. : іл. - ISBN 978-966-00-0692-8.

Літературознавчий словник-довідник. Друге видання виправлене, доповнене, Київ 2006, с. 344-345.

История зарубежного искусства, М, Искусство, 1971 (рос).

Каптерева Т., Быков В., Искусство Франции 17 века, М. Искусство, 1971 (рос).

Всеобщая история искусств, т 4, М, Искусство, 1963 (рос).

Русский классицизм второй половины XVIII - начала XIX века. - М., Из-во Изобразительное искусство, 1994

Володимир Тимофієнко "Зодчі України кінця XVIII - початку XX століть. Біографічний довідник", Київ, 1999

Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Класицизм

# data[].attributes.attachment_link.title
Класицизм - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Класици́зм ( англ. classicism, від лат. classicus - зразковий) - напрям в європейському мистецтві, який уперше заявив про себе в культурі XVI ст. Найбільшого розквіту досягає у Франції ( XVII ст.). Певною мірою притаманний мистецтву усіх країн Європи, у деяких зберігав свої позиції аж до першої чверті XIX ст.