# data[].attributes.headline
Кошовий Олександр

# data[].attributes.subject
Кошовий Олександр

# data[].attributes.body
БАНТИШ-КАМЕНСЬКИЙ Микола Миколайович (27(16).12. 1737–01.02(20.01).1814) – історик і археограф. Батько Д.Бантиш-Каменського. Н. в м. Ніжин. Походив з роду рос. дворян молдов. походження. Його батько Микола Костянтинович Бантиш після одруження із молдов. дворянкою Каменською приєднав прізв. дружини. Освіту Б.-К. здобув у Ніжин. грец. шк., закінчив Київ. акад. (1754, див. Києво-Могилянська академія), далі навч. у Моск. слов'яно-греко-лат. акад., закінчив Моск. ун-т (1762). Від 1762 працював у Моск. архіві Колегії закордонних справ: спочатку архіваріусом, від 1800 управителем архіву. Уклав чимало тематичних описів, серед них – "Историческое описание о времени царствования и о форме титулов царевны Софии Алексеевны".

1765 Б.-К. здійснив опис та упорядкування архів. справ Києво-Печерської лаври. Протягом усього життя Б.-К. не поривав зв'язків з Україною, його праці так чи інакше висвітлюють її історію. Це "Дипломатическое собрание дел между российским и польским дворами с самого начала (1487 г.) по 1700 г." (1860–1862), 30-томне вид. "Дневные записи", де вміщені всі справи Колегії закордонних справ з 1727 до 1738. 1799 склав "Реестр и описание малороссийских и татарских дел". 1805 видав працю "Историческое описание возникшей в Польше унии", яка й досі не втратила свого наук. значення для укр. історіографії. Ним підготовлено "Алфавит всем входящим и исходящим делам архива с 1720 по 1811 гг." (94 книги архів. справ), ґрунтовне дослідження "Сокращенное дипломатическое известие о взаимных между российскими монархами и европейскими державами... переписках и договорах... с 1483 по 1800 год" (т. 1– 4; 1894–1902) та ін. Б.-К. – автор численних підручників для духовних семінарій. Був чл. багатьох наук. т-в, зокрема почесним чл. Петерб. АН, Моск. ун-ту, дійсним чл. Моск. т-ва історії та старожитностей рос., віце-президентом Російського біблійного товариства та ін. Подарував архіву 30 рукописів, у т. ч. відомий тв. "Летописец келейный" святителя Димитрія Ростовського. Більшість його праць оприлюднено після смерті.

# data[].attributes.headline
Заводовського Богдана 9-А

# data[].attributes.subject
Заводовського Богдана 9-А

# data[].attributes.body
Леонід Іванович Глібов

Мальовниче місто Седнів має свою досить цікаву історичну спадщину. Седнів розташований за 25 кілометрів від Чернігова. Саме з цим містечок пов'язане перебування Леоніда Івановича Глібова відомого українського поета-байкаря і діяча культури 19 століття.
Народився майбутній письменник у 1827 році, в с. Веселому Подолі, зараз це село знаходиться на Полтавщині. 1849-55 роки навчання майбутнього літератора у Ніжинському юридичному ліцеї, саме під час навчання він спробував себе як письменник. Свої вірші він друкував у Чернігівській газеті «Черниговские губернские ведомости». Через три роки, а саме 1858 року він розпочинає викладацьку роботу у Чернігівській гімназії.
У 1859 році Леонід Іванович Глібов приїжджає у мальовниче містечко Седнів, у гості до Лизогубів. На схилі високого пагорбу над р. Сновом у парку знаходилась альтанка, яку спорудили на початку 19 століття у стилі класицизму. Саме в цій альтанці любив відпочивати український поет. Відомо, що саме тут він писав свої вірші, тут поетом було створено відомий вірш «Журба». На альтанці вже у 20 столітті встановили меморіальну дошку. Впродовж 1861-63 років Леонід Глібов видавець і редактор друкованого видання «Черниговский листок». Відомо, що він був пов'язаний з організацій «Земля і воля», за це його 1863 року висилають до Ніжина. Повернувся до міста Чернігова він вже 1867 року, і до кінця життя завідував земською друкарнею. Мешкав письменник у будинку на вулиці Шосейній, нажаль будинок до нашого часу не зберігся. За своє життя Леонід Глібов створив багато оригінальних байок, віршів та інших літературних творів. 1893 року Леонід Глібов померає у місті Чернігові. Поховали його на Болдиній горі. Цікаво, що перший надгробок з'явився на могилі Леоніда Глібова у 1899 році, тільки 1939 року цей надгробок змінили на новий.
Можна констатувати, що Седнівський період позначився на творчості Леоніда Глібова з кращого боку. Перебуваючи у такій чудовій місцевості, сама природа діяла на письменника благотворно. Вона надихнула його на створення великих творів, які увійшли до золотої скарбниці української літератури.

# data[].attributes.body
Доброго всім ранку, дня чи вечора! Починаємо наш аукціон! Вирішила дещо змінити завдання для вас: потрібно згадати чи знайти й розмістити інформацію про подію, яка відбулася на Чернігівщині у 19 ст. Події не повинні повторюватися! Тобто, якщо хтось уже написав про те, що вам відомо - шукайте далі! Кому не вистачить подій - можна написати про видатного земляка 19 ст. та його внесок в політику, культуру, економіку тощо.
Як писати: у правому нижньому куточку побачите малиновий кружечок з "+". Двічі клацаєте по ньому - відкривається нове віконечко, пишете зверху своє прізвище, далі - ваша інформація. Можна додавати малюнки, ілюстрації тощо. водночас і оцінку з історії України отримаєте.

# data[].attributes.body
У 1820 р. у Ніжині була відкрита Гімназія вищих наук князя Безбородька, яка стала першим вищим навчальним закладом на Лівобережній Україні. У 1821-1828 рр. тут навчався відомий письменник М. Гоголь.

# data[].attributes.headline
Освіта і культурне життя на Чернігівщині 

# data[].attributes.subject
Освіта і культурне життя на Чернігівщині 

# data[].attributes.body
У першій половині 19 століття поширилася освіта і культурне життя на Чернігівщині. На початку 19 століття діяли гімназії у Чернігові й Новгороді-Сіверському; 1820 гімназія вищих наук у Ніжині (1832 перетворена на ліцей, а 1875 на Історико Філологічний Інститут). Натомість на початку 19 століття народна освіта занепала: якщо в середині 18 століття в самих тільки Чернігівському і Ніжинському полках було 369 парафіяльних шкіл, то 1861 в усій Чернігівській губеніі було їх лише 88, і то зрусифікованих.

# data[].attributes.headline
Оліфіренко Євгеній

# data[].attributes.subject
Оліфіренко Євгеній

# data[].attributes.body
Бжеський Роман Степанович:

український державний діяч доби УНР та
еміграції. Організатор українського війська та безпосередній учасник боїв з російськими військами 1918—1919. Ідеолог модерного українського націоналізму. Також дослідник української історії, літературознавець, журналіст і публіцист.

Походження:
Роман Бжеський народився 4 квітня (23 березня за старим стилем) 1897 року в Ніжині (тоді Чернігівська губернія, тепер Чернігівська область, Україна) у родині інженера поляка колезького секретаря Стефана Антоновича Бжеського, прихильного до України. Мати — Олена Василівна Грищенко — походила з українського старшинського роду Грищенків, а бабуся по матері Юлія Пивинська була близькою родичкою Миколи Гоголя. Батько у 1920 році емігрував до Польщі, там і помер. 1916 року Роман Бжеський закінчив Чернігівську гімназію з військовою спеціалізацією в ранзі старшого унтер-офіцера.
Попри римо-католицьке віросповідання батька, Роман був хрещений в Чернігові в православній Катерининській церкві 28 квітня 1897 року, як того вимагало законодавство Російської імперії для змішаних шлюбів католиків і православних.

Політична діяльність:
Роман Бжеський з юних літ ідентифікував себе українцем. У гімназійні роки увійшов до таємної молодіжної організації «Братство самостійників» (до неї належали також Павло Тичина, Василь Елланський, які пізніше вийшли з неї). Тоді ж познайомився з Євгеном Онацьким, Валентином Отамановським, Миколою Міхновським.
У серпні 1914 року у Спаському соборі в Чернігові юнак-гімназист Роман Бжеський склав присягу на вірність Братству самостійників. Прийняв цю присягу майбутній український письменник Аркадій Казка за дорученням Василя Елланського
Сповідуючи ідею незалежності України, з 1917 року поринув у вир політичної та воєнної боротьби. Був одним із організаторів у Чернігові українського полку ім. гетьмана Петра Дорошенка — керував культурно-політичною частиною полку. У червні 1917 року на Другому військовому з'їзді у Києві запропонував підняти повстання проти Росії, проти чого рішуче запротестували Симон Петлюра та Микола Порш. За уповноваженням Української Центральної Ради як повітовий інспектор організовував державну діяльність спочатку у Кролевці, згодом — у Літині на Вінниччині. Працював урядовцем у загальному департаменті Генерального секретаріату внутрішніх справ. Коли більшовицькі війська під командуванням Муравйова рушили на Київ, в час більшовицького повстання у Києві Роман Бжеський вступив до Першого Куреня Січових стрільців і в складі сотні Василя Кучабського хоробро захищав столицю.
Після окупації Києва більшовиками повернувся на Чернігівщину, де в березні 1918 року став одним з організаторів антибільшовицького повстанського загону. Після повернення до Києва знову працював урядовцем Міністерства чужоземних зносин в урядах Центральної Ради та Гетьманату. Навесні 1918 р. їздив як уповноважений від уряду України до Москви на дипломатичні переговори з Георгієм Чічеріним, Левом Караханом. За гетьманування Павла Скоропадського був активним членом партії хліборобів-демократів, разом з Д. Донцовим та М. Міхновським.
Після поразки Визвольних змагань й арешту більшовиками у 1920 році Бжеський втікає на Волинь й поселяється в Крем'янці: працює директором української книгарні повітового товариства «Просвіта», засновує таємні навчальні гуртки, у яких за підпільною системою «трійок» проводить заняття з українознавства, загальної та політичної освіти. Особливу увагу акцентує на вивченні націоналізму за Д.Донцовим. Освітній курс тривав 3-4 роки. Більшість з понад 50 осіб, які навчалися у цих гуртках, пізніше загинули в боротьбі за незалежну Україну.
У цей час Бжеський декілька разів нелегально переходить на територію радянської України, зустрічається зі своїми друзями, не раз потрапляє до тюрми. За власним свідченням, за період з 1917 року до 1939 року він був 17 разів заарештований, отримав кілька присудів смерті. У 1934 році став одним з перших в'язнів польського концтабору в Березі-Картузькій. Після окупації Західної України СРСР у 1939 році Р. Бжеський разом з дружиною Надією переїжджає до Кракова. Та в 1941 році Бжеські знову повертаються до Крем'янця.

# data[].attributes.headline
Заводовський Богдан

# data[].attributes.subject
Заводовський Богдан

# data[].attributes.body
Чернігівські скарби – правда та вигадки

1821 року на околиці Чернігова, на березі річки Білоус, було знайдено золотий змійовик вагою 200 грамів з грецькими та руськими написами. Знахідка цієї коштовної давньоруської речі одразу привернула до себе увагу вчених-істориків, які охрестили її «чернігівською гривною». Було висловлено припущення, що змійовик належав чернігівському князю Володимиру Мономаху, який нібито загубив його під час полювання. Це круглий диск, прикрашений з обох боків рельєфними зображеннями та написами. З одного боку до кола вписана постать архангела Михаїла у візантійському імператорському вбранні, а на зворотному - голова медузи в оточенні десятьох змій. Остання композиція характерна для окремого типу медальйонів, від чого вони і отримали свою назву. Значно частіше знаходили старовинні коштовності у самому місті. У 1848 році поблизу кургану Чорна могила був знайдений скарб, який складався з золотих браслетів та перстнів, п’яти срібних підвісок і 57 позолочених бляшок для поясу. Є відомості і про сундучок з золотими прикрасами, який знайшли у ті ж часи поблизу Єлецького монастиря. Нажаль, подальша доля цих речей невідома. 15 червня 1878 року місцева жителька В.И. Велічковська на березі Стрижня, неподалік від сучасного художнього музею, знайшла 9 срібних гривен –злитків коштовного металу вагою близько 200 грамів кожна. Такі злитки використовувались у давньоруські часи як гроші. Цікаво, що 7 зі знайдених гривен відносяться до чернігівського типу.
24 січня 1883 року під час копання могили для померлого протоієрея Пулковського біля Борисоглібського собору, робітники випадково натрапили на скарб давньоруських прикрас із золота та срібла.

Ніжинський (Магерський) скарб — скарб срібників (усього близько 200 монет), знайдений у 1852 році на околиці Ніжина поза передмістям Магерки. Здебільшого, це монети Володимира Великого із зображенням тризуба, але є також срібники биті Ярослава Мудрого та Святополка Володимировича. Саме цей скарб є точкою відліку для наукового підтвердження думки про самобутність монет Київської Русі.

Найповнішим дослідженням Ніжинського (Магерського) скарбу є зараз праці Івана Спаського та Марини Сотникової: «Русская монетная система»[1] та «Тысячелетие древнейших монет в России».
Великі знахідки римських монет були відшукані  на шляху, уздовж його течії річки Остер  («Пашківський скарб» римських монет, знайдений у 1873 році на шляху з Ніжина до села Пашківки, — є незаперечним доказом тісних торговельних зв'язків мешканців краю з античним світом Римської імперії, завдяки судноплавству).

# data[].attributes.headline
Заводовський Богдан

# data[].attributes.subject
Заводовський Богдан

# data[].attributes.body
Селянські бунти на Чернігівщині в 19 ст.

До реформи 1861 року в користуванні поміщицьких селян було 954 898 десятин землі. Після реформи у них відрізали 207 819 дес. землі. В таких повітах, як Ніжинський, Остерський, відрізки перевищували 40 проц. надільного землекористування. Малоземелля селян значно зросло. Понад 22 тис. селянських господарств не одержали землі. Середній наділ на ревізьку душу становив 3,2 десятини. За наділи належало виплатити за 49 років 59,8 млн. крб., що в 4,5 раза перевищувало риночну ціну землі. До переходу на викуп селяни залишалися тимчасовозобов’язаними.

Пограбування селян викликало рішучий протест. Уже в березні 1861 року в Ніжинському повіті виступили понад 700 селян села Безуглівки. До них приєдналися 3600 жителів сіл Вертіївки, Бакаївки, Томашівки, Дорогинки, Пашківки. Не встигли карателі придушити непокірних Ніжинського повіту, як почалось заворушення у 25 селах Новгород-Сіверського повіту. Контр-адмірал Унковський, який очолював війська для придушення селянських виступів на Чернігівщині, весною 1861 року доповідав Олександру II, що йому протягом трьох тижнів довелось у 4-х повітах приборкати з допомогою військової сили до 19 тисяч душ. Селянські виступи тривали протягом кількох років. Всього в 60-х роках у губернії сталося 149 заворушень. Вони мали місце в 301 селі з населенням 152 тис. чоловік, що становило 27,5 проц. колишніх поміщицьких селян. У 70—80-х рр. на Чернігівщині було зареєстровано ще 21 заворушення селян.

# data[].attributes.headline
Лісаченко Єгор

# data[].attributes.subject
Лісаченко Єгор

# data[].attributes.body
Кибальчич Микола Іванович-народився Микола Іванович Кибальчич 31 жовтня 1853 року в місті Коропі, сьогодні Чернігівська область, у родині священика.Автор схеми першого у світі реактивного літального апарата.Кибальчич також написав одну з найважливіших в народовольчій публіцистиці теоретичну статтю — «Политическая революция и экономический вопрос» (газ. «Народная воля», 5 лютого 1881 року).а імператора Олександра II «Визволителя» терористи-народовольці здійснили шість замахів. Увійшовши до складу терористичної групи Андрія Желябова, Кибальчич проаналізував помилки попередніх замахів і вирішив створити бомбу, якій би не було рівних. Царські генерали пізніше назвуть її справжнім дивом і новим словом у вибухотехніці. По суті, вона стала прообразом сучасної гранати. Подібних зразків у той час техніка Європи ще не знала.Під час останнього замаху на царя 1 березня 1881 року вирішальну роль зіграла «забійна сила» бомби, створеної Кибальчичем. Однак після цього прожити на свободі талановитому винахіднику вдалося недовго — його заарештували через сімнадцять днів після теракту. У камері, за кілька днів до страти, Микола розробив проект реактивного літального апарата. У проекті Кибальчич розглянув пристрій порохового ракетного двигуна, керування польотом шляхом зміни кута нахилу двигуна, програмний режим горіння, забезпечення стійкості апарата тощо. Схему унікального апарата арештант надряпав уламком гудзика на стіні каземату… Миколі Кибальчичу вдалося передати папери з розробленим проектом адвокату. Однак їх вилучила царська «охранка», долучила їх до справи і відправила у спецархіви таємної канцелярії.Страчений за замах на імператора Олександра

# data[].attributes.body
У першій половині 19 століття зайшли деякі зміни в економічному стані Чернігівщини: збільшилася площа під технічними культурами, зокрема тютюном, коноплями, цукровим буряком. Виникла цукрова промисловість, розвинулися інші галузі харчові і суконної промисловості.

Після скасування кріпацтва в 1861 році на Чернігівщині було 3 805 000 десятин земельних володінь, з чого 1889 000 належали селянам, 1625 000 було у приватному володінні дворян й інших станів, 210 000 належало державним й іншим власникам (стан на 1877). Реформа вплинула на часткову зміну зайняття населення — від хліборобства до промисловості: на 2000 підприємствах Чернігівщиніи працювало близко 30 000 робітників. Найважливіші галузі промисловості: цукрова з 12 заводами (найбільший Корюківський), на яких працювало 30% усіх робітників губернії; ґуральництво (68 ґуралень з 940 робітниками), текстильна з центром у Клинцях (Чернігівщина посідала перше місце в Україні), тартаки (13 заводів).

# data[].attributes.headline
Петренко Дар'я 

# data[].attributes.subject
Петренко Дар'я 

# data[].attributes.body
Повстання Чернігівського полку  — збройний виступ, підготований Південним товариством декабристів в Україні 10-15 січня 1826 року (ст. ст. — 29 грудня 1825 — 3 січня 1826) проти царського режиму.

Повстання очолили підполковник С. Муравйов-Апостол, командир батальйону Чернігівського полку і М. Бестужев-Рюмін; найактивнішими учасниками були військовики з Товариства об'єднаних слов'ян (П. і А. Борисови, Сухінов Іван Іванович), які у вересні 1825 приєдналися до Південного товариства декабристів. Повстання почалося успішно; вранці 10 січня 1826 здобуто м. Васильків, 11 січня повстанці оволоділи штабом полку. Маршрут повстання склався таким чином: першою повстала 5-та рота Чернігівського полку, що стояла в Трилісах. Увечері того ж 29 грудня вона прийшла в село Ковалівку, де з'єдналася з іншою ротою того ж полку — 2-ю гренадерською. Уранці 10 січня С. Муравйов-Апостол на чолі двох рот вступив у Васильків, де до нього приєдналися інші роти Чернігівського полку. Полк виявився, таким чином, майже весь у зборі. Полк зібрався на площі. Полкові знамена, полкова скарбниця — все було в руках повстанців. Муравйов покликав полкового священика Данила Кейзера, і той за його дорученням прочитав перед полком складений С. Муравйовим-Апостолом революційний «Православний катехізис», який складався з республіканських правил. У Василькові проявилася боротьба двох напрямів в керівництві повстанням: штаб повстання складався з чотирьох офіцерів, членів Товариства об'єднаних слов'ян (Сухінова, Щепіло, Кузьміна і Соловйова), з одного боку, та Сергія Муравйова-Апостола, його брата Матвія і Бестужева-Рюміна — з іншого.[1] «Слов'яни» стояли за негайні, рішучі дії і за залучення на бік військового повстання селян. С. Муравйов зволікав, тому що чекав приєднання інших повсталих полків під командуванням членів Південного товариства. У Василькові слов'яни благали Муравйова негайно йти на Київ: там були співчуваючі офіцери і військові частини (наприклад, пропаганду серед робітників арсеналу вів Андрійович 2-й). Але С. Муравйов-Апостол не зважився прийняти цей план.
З Василькова 11 січня 1826 року після полудня повсталі війська рушили в село Мотовилівку, куди прийшли до вечора. 12 січня в Мотовилівці полку було оголошено відпочинок. Це викликало невдоволення солдатів, що вимагали швидких дій. Однак сили повстанців (близько 1000) не зростали, бо інші військові підрозділи і селяни відмовилися їх підтримати. 12 січня 1826 року Чернігівський полк намагався дістатися до Житомира для з'єднання з іншими полками, де служили члени Південного товариства декабристів. Проте поблизу села Ковалівки він був розбитий лояльними цареві частинами (загін генерала Гейсмара). Близько 50 повстанців було вбито. Після повстання Чернігівського полкузаарештовано й віддано під суд 869 солдат і 5 офіцерів.[2] С. Муравйова-Апостола і Бестужева-Рюміна повішено, близько 100 заслано на каторгу до Сибіру, а Чернігівський 29-й піхотний полк розформовано і переведено в армію, діючу на Кавказі.

# data[].attributes.headline
Герасименко Марина

# data[].attributes.subject
Герасименко Марина

# data[].attributes.body
Павло Полуботок – політичний та військовий український діяч. Чернігівський полковник та наказний гетьман Війська Запорозького Лівобережної України з 1722 по 1724 роки. Павло Полуботок коротка біографія Павло Полуботок народився в 1660 році в заможній родині козаків на хуторі Ст. Полуботівка. В 70-х роках закінчив Києво – Могилянську академію, а близько 1680 року одружується з Євфимією Самойлович, племінницею Івана Самойловича, яка народила Павлу п’ятьох доньок. Закінчивши академію Полуботок служить у Війську Запорозькому й отримує ранг значкового товариша. В 1692 році за правління Мазепи був звинувачений з батьком у державній зраді, але з 1703 року він відновив своє чесне ім’я і в 1705 році навіть отримав посаду полковника. В роки Північної війни не підтримав союз Мазепи із шведами. Павло на початку 20-х років XVIII ст. став одним із найбільших магнатів, глибоко цікавився історією, займався господарчою діяльністю та відреставрував чернігівський Вознесенський собор.
1722 році після смерті гетьмана Івана Скоропадського, козацька рада обирає Павла Полуботка гетьманом без огляду на дозвіл з Петербурга, а цар Петро І, в свою чергу, не визнає цих виборів та призначає Павла Полуботка виконуючим обов’язки – наказним гетьманом. Починаючи уже з 1722 року він починає проводити фінансові та судові реформи, які спрямовує на протидію російському окупаційному режимові та в напрямку соціальних гарантій. Показовими є заборони чиновникам примушувати козаків до виконання робіт у вигляді повинності. Судові процеси обов’язково повинні були гарантуватися апеляціями. Протидія Малоросійській колегії, яка ула створена Іваном Самойловичем, створює підстави в Петра І для його арешту. Полуботок відкрито протистоїть Росії, Військо Запорозьке аналогічно звертається до царя з проханням відновити Переяславські статті Хмельницького. Це спричинює загострення відносин між гетьманом та царем. Арешт старшини та Полуботка на теритоії Петропавлівської фортеці закінчився смертю останнього у 1724 році, похований він у Петербурзі.

# data[].attributes.headline
Ляшко Олександр

# data[].attributes.subject
Ляшко Олександр

# data[].attributes.body
Глибокі зміни в соціально-економічному житті зумовили дальший розвиток суспільно-політичного руху. В 60—70-х роках XIX століття в Чернігові набуває значного поширення народництво. В нелегальному гуртку народників (1863 рік) брали активну участь помічник землеміра І. Андрущенко, лікар С. Ніс, етнограф М. Білозерський. За розповсюдження революційної літератури вони були заарештовані. Наприкінці 1873 — на початку 1874 рр. проводив роботу гурток народників, очолюваний студентом Г. Г. Божко-Божинським. В 1872 році народницькою пропагандою у Чернігові займався Л. Г. Дейч, відомий пізніше як член групи «Визволення праці».
В 70-х роках XIX століття серед прогресивної молоді Чернігова виникає інтерес до праць К. Маркса і Ф. Енгельса. 1874 року тут почав діяти нелегальний гурток з числа революційно настроєних гімназистів і семінаристів. Члени гуртка вивчали марксистські праці, видавали свій рукописний журнал. В 1894 році в Чернігові розповсюджувалась праця В. І. Леніна «Що таке «друзі народу» і як вони воюють проти соціал-демократів?», перевидана на гектографі у с. Комарівці Борзнянського повіту.

# data[].attributes.headline
Олег Простантінов

# data[].attributes.subject
Олег Простантінов

# data[].attributes.body
Cтаровинний палац Галаганів у Сокиринцях

Родове гніздо відомого козацько-старшинського роду Галаганів збереглося до нашого часу в чудовому стані і є найбільш характерним прикладом палацово-маєткової архітектури Лівобережної України кінця ХVIIІ – початку ХІХ століття. Знаходиться ця перлина архітектури в мальовничому селищі Сокиринці Срібнянського району на Чернігівщині.
Палац у Сокиринцях був зведений у 1823-1829 роках за наказом прилуцького полковника Павла Григоровича Галагана, що походив із древнього козацько-старшинського, а згодом і дворянського роду. Розробкою архітектурного палацового комплексу займався відомий український архітектор Павло Андрійович  Дубровський. Величний мурований палац в стилі ампір на 60 кімнат слугував як розважальна резиденція родини Галаганів. Пишно вбраний і художньо оформлений комплекс був одним з найбагатших та найкрасивіших маєтків свого часу. До палацо-паркового комплексу, окрім палацу, належали також дзвінниця, дві церкви, службові флігелі, числені господарські споруди і стайні, оранжерея з теплицями.
Довкола палацу був створений Сокиринський парк в англійському стилі, нині це пам’ятка садово-паркового мистецтва державного значення. Ландшафтним проектом парку займався учений-садівник з Саксонії І. Є. Бістерфельд, якого Павло Галаган переманив від свого родича графа Милорадовича з Лохвицького повіту. Саме в селі Вороньки, у графському маєтку Милорадовичів, Бістерфельд розвів дивовижної краси сад, і коли Павло Галаган побачив той сад, то зрозумів який саме парк він хоче створити у Сокиринцях. З 1923 року Бістерфельд уже порядкував у маєтку Галагана. А розмахнутися садівнику було де – старий парк з дубами-велетнями по 300 й більше років та ще 600 десятин незайманого лісу понад річечкою Уткою і далі на південь, аж до самого роменського шляху.
істерфельд розбив парк площею 40 га, що постійно змінювався під впливом природних змін. Але у 1826 році садівник помер і роботу Бістерфельда продовжували садівники Редель, потім Христіані. Фактично будівництво парку розтяглося на ціле століття, тобто на весь час, поки садиба мала справжніх господарів. Останніми садівниками були чех Янічек і німець Пфейффер і чудовий майстер своєї справи, місцевий талановитий садівник Юхим Гапон.
Нині до паркової рослинності входить понад 40 порід дерев. Родзинкою парку є Шевченківський явір – найстаріше дерево садового комплексу. Ландшафт Сокиринського парку доповнює збережена оригінальна ротонда, колодязь, містки та інші різноманітні скульптури. Загальну пейзажну композицію парку доповнює мальовничий ставок, що знаходиться в течії річки Утки. Одним з найкрасивіших місць парку є поляна з крутими схилами під назвою «Свята долина». Ще однією особливістю Сокиринського парку є Шевченківський явір – найстаріше дерево парку. Вважається, що саме під цим явором були написані знамениті слова Шевченка «Тече вода з-під явора, яром на долину…»
Палац Галаганів, часто називають «українським Парнасом», адже тут частими гостями були видатні діячі культури та мистецтва – Тарас Шевченко, Лев Жемчужников, Микола Лисенко, Остап Вересай та інші. При садибі діяв кріпацький хор та театр. Сьогодні ж палац Галаганів вабить мандрівників своєю неповторною архітектурою та ландшафтними витворами навколо себе.
Зараз у Палаці Галаганів знаходиться Сокиринський професійний аграрний ліцей.

# data[].attributes.headline
Гімназія вищих наук князя Безбородька

# data[].attributes.subject
Гімназія вищих наук князя Безбородька

# data[].attributes.body
Ніжинська гімназія вищих наук князя Безбородька
Заснована в Ніжині 1805 братами О.Безбородьком та І.Безбородьком на їхні кошти як навчальний заклад університетського типу. На запрошення міністра внутрішніх справ Російської імперії графа В.Кочубея проект будинку гімназії розробив архітектор Л.Руска. Будівництво 1808–18 велося кріпаками, які належали І.Безбородьку, під керівництвом архітектора 12-го рангу І. де Лукіні. Крім надання місця й саду, було витрачено 1 275 681 рубль 27 копійок. В гімназії навчався відомий діяч - Гоголь.  Савченко Денис

# data[].attributes.headline
Кандзюби Аліни 

# data[].attributes.subject
Кандзюби Аліни 

# data[].attributes.body
Мізинська стоянка — одна з найвизначніших археологічних пам'яток пізнього палеоліту в історії не лише України та Європи, а й світу. Її дослідження дозволило відкрити нову для науки історичну культуру (названу згодом за місцем першого відкриття) кроманьйонців європеоїдного типу, які майже двадцять тисячоліть тому населяли наші землі. Археологи класифікують мізинську культуру як ранню мадленьську культуру.
Стоянка розташована на Сіверщині, поблизу села Мізин, Коропського району, Чернігівської області. Датується віком близько 18 000 років до н.е. Однією з найхарактерніших особливостей діяльності носіїв культури стали неймовірно талановиті вироби з кісток мамута та перші відомі у світі орнаменти та символи, нанесені на вироби: перший у світі ансамбль музичних інструментів, браслети з кісток мамута, на яких, як вважають дослідники, вирізані перший зафіксований календар та ще низка неймовірних знахідок.

# data[].attributes.body
Київський національний університет імені Тараса Шевченка

Ідея заснування університету в Києві виникла в панівних колах Російської імперії ще на початку XIX ст., відразу після відкриття таких закладів у Казані (заснований у 1804 р.) та Харкові (заснований у 1805 р.). Однак втілювати в життя плани створення університету влада розпочала лише 1833 р., після закриття двох найбільших навчальних осередків Віленського навчального округу: Кременецького ліцею на Волині та Імператорського Віленського університету, які стали основою новозаснованого університету.

З Крем'янця до Києва перевезли бібліотеку (34 378 томів), хімлабораторію (540 апаратів), гербарій (1500 видів флори), мінералогічний (15 538 експонатів), фізичний (251 інструмент і прилад), зоологічний (20 487 експ.), нумізматичний (понад 17 000 монет, майже половина античні), образотворчого мистецтва (450 предметів) кабінети. До Києва також перевезли найкращу частину ботсаду (8000 рослин і 50 дерев у горщиках, 15 000 живих рослин, 10 000 видів насіння, 300 різновидів засушених фруктів). Першим директором став колишній очільник ботанічного саду при Кременецькому ліцеї Вілібальд Бессер[5]. Пізніше з Вільна в 1840 році перевели Віленську медико-хірургічну академію (до 1832 року — медичний факультет Імператорського Віленського університету) разом з матеріально-технічною базою, бібліотекою та більшою частиною викладачів. Також новостворений університет отримав (за винятком майна, переданого Імператорській римсько-католицькій духовній академії, створеній на основі колишнього теологічного факультету Віленського університету) решту власності ліквідованого університету[6], що включала в себе значну частину його видатної бібліотеки(за винятком дублетів, переданих Імператорському Харківському університету).

# data[].attributes.headline
Харзу Владислав

# data[].attributes.subject
Харзу Владислав

# data[].attributes.body
Визначна постать Маркіяна Шашкевича з'явилася в той час, коли його рідна Галичина була східною провінцією Австрії - Угорщини і уряд цієї країни проводив політику нещадної експлуатації і денаціоналізації українського народу. Маркіян Шашкевич, як ніхто інший, відчув дух і вимоги часу. Він розумів, що не можна мовчати і чекати. Настав час, коли народ повинен заявити про себе. І поет, сповнений енергії, сміливих бажань і задумів, у 1833 році організував гурток «Руська трійця», до якого увійшли також його однодумці Яків Головацький та Іван Вагилевич.
Напрям діяльности „Руської Трійці" визначався новими і домінуючими тоді в духовному житті народів Центрально-Східної Европи ідеями романтизму. Згідно з його головними засадами, М. Шашкевич і його побратими, наслідуючи приклад літературних сил Наддніпрянської України, ідеологів слов'янського відродження та національно-визвольних змагань поляків, прагнули з допомогою власних українознавчих досліджень, літературної творчости й друкованого слова рідною мовою сприяти піднесенню освітнього рівня та пробудженню національної свідомости галичан як невід'ємної частини українського народу. Так вони прислужилися справі його відродження до самостійного національного життя та входження в коло вільних, рівноправних й культурних націй Европи, насамперед слов'янських. Цьому присвятили всю свою багатогранну, багато в чому піонерську, працю: збирацьку, дослідницьку, видавничу й публіцистичну в ділянці гуманітарних дисциплін, а також літературно-художню та перекладацьку творчість.

# data[].attributes.headline
Життя простого народу на Чернігівщині в 19 ст. (ЗОЦЕНКО ЯНА

# data[].attributes.subject
Життя простого народу на Чернігівщині в 19 ст. (ЗОЦЕНКО ЯНА

# data[].attributes.body
Розташування Чернігівщини поряд з Росією і Білорусією позначалось на національному складі населення, його побуті і звичаях. Тут можна було зустріти російський рублений будинок, білоруську «курну ізбу», українську побілену хату з земляною підлогою. Розміри жител були невеликі — здебільшого близько 7 аршин завдовжки і 6 аршин завширшки, з трьома вікнами. Майже четверту частину житла займала піч, що знаходилась в кутку біля дверей. В протилежному від печі кутку стояв стіл, під стінами—лави. До печі прилягала примостка, що правила за ліжко для всієї родини. Ліворуч від дверей знаходилась полиця (мисник) з посудою. Посуда була глиняна, ложки дерев’яні. Стіни всередині хат прикрашались вишиваними і тканими рушниками.

Одяг населення виготовляло власними силами. У чоловіків головну частину одягу здебільшого складала коротка або довга свита з домашнього білого, чорного або сірого сукна. Носили також кирею з капюшоном (кобкою), яка одягалась на верхній одяг. Сорочки й штани шились з лляного або конопляного полотна. За головний убор були бриль і бараняча шапка. Взимку одягали кожух, суконні штани. Взуття — чоботи й постоли. На півночі Чернігівщини постоли носили і взимку.

Жінки в будні одягали плахти й запаски, коротенькі і довгі свитки і кожушанки. Розшиті синіми й червоними шнурками свитки й кожушанки носили в свято. Жіноче взуття — черевички й чоботи. Останні були розкішшю. Головні убори — очіпок і хустка. Прикрасами були намисто, дівчата в коси вплітали стрічки.

Серед населення зберігались старовинні народні свята: зелена неділя, Івана Купала, веснянки, щедрівки, колядки, обжинки.

# data[].attributes.headline
Пахоль Марія 

# data[].attributes.subject
Пахоль Марія 

# data[].attributes.body
Марія Олександрівна Вілінська народилася 10  грудня 1833 року в маєтку Єкатерининське Єлецького повіту Орловської губернії у збіднілій російській дворянській сім'ї. Зростала в російськомовному середовищі. Будучи підлітком, у 1845 році виховувалася в приватному пансіоні в Харкові. Збірка перших україномовних творів Марка Вовчка, написаних у Немирові та надрукованих під назвою «Народні оповідання» (Санкт-Петербург, 1857), відразу стала надзвичайно популярною серед української інтелігенції. Попри те, що до першої збірки «Народних оповідань» увійшло лише 11 невеликих творів (серед них оповідання «Сестра», «Козачка, „Чумак“, „Одарка“, „Сон“, „Панська воля“, „Викуп“. 1850 чи 1851 року Опанас Маркович та Марія Вілінська одружилися. Проживаючи з Опанасом Маркевичем у 1851—1858 у Чернігові. Останні роки свого життя Опанас Маркевич провів у скрутних обставинах, розбитий морально, і помер на самоті 1867 року в Чернігові в земському шпиталі.Померла письменниця на 74 році життя 28 липня 1907 року.

# data[].attributes.headline
Пахоль Марії 

# data[].attributes.subject
Пахоль Марії 

# data[].attributes.body
Марія Олександрівна Вілінська народилася 10 (22) грудня 1833 року[8] в маєтку Єкатерининське Єлецького повіту Орловської губернії у збіднілій російській дворянській сім'ї.[прим. 1] Зростала в російськомовному середовищі.[11] Будучи підлітком, у 1845 році виховувалася в приватному пансіоні в Харкові.1850 чи 1851 року Опанас Маркович та Марія Вілінська одружилися.[6] Проживаючи з Опанасом Маркевичем у 1851—1858 у ЧерніговіЗбірка перших україномовних творів Марка Вовчка, написаних у Немирові та надрукованих під назвою «Народні оповідання» (Санкт-Петербург, 1857), відразу стала надзвичайно популярною серед української інтелігенції. Попри те, що до першої збірки «Народних оповідань» увійшло лише 11 невеликих творів (серед них оповідання «Сестра», «Козачка, „Чумак“, „Одарка“, „Сон“, „Панська воля“, „Викуп“

# data[].attributes.body
У часи існування Київської Русі на території Чернігівщини існувало Чернігівське князівство. Після завоювання його монголами у 13 столітті воно увійшло до держави Золотої Орди. Чернігівщина була однією з перших земель, визволених литовсько-руськими військами від Золотої Орди в середині 14 століття, унаслідок чого увійшла до складу Великого князівства Литовського і Руського. У 15-16 століттях за володіння цією землею велися тривалі війни між Великим князівством Литовським і Руським та Великим князівством Московським, а з 16 століття — Річчю Посполитою і Московським царством. З 1649 по 1764 роки Чернігівщина у складі декількох полків входила до складу козацьої держави, Гетьманщини. Після ліквідації останньої Російською імперією центр чернігівських земель був перетворений на Чернігівську губернію, яка проіснувала до початку 20 століття.

Зараз Чернігівщина межує на південному заході вздовж Дніпра з Київщиною і Київським Поліссям, на північному заході — з Білорусією, на півночі — з Брянщиною, на північному сході — зі Слобожанщиною, а на півдні — з Полтавщиною. На півдні чернігівські землі охоплюють смугу лісостепу до 50 км ширини від лінії Бобровиця — Ніжин — Бахмач — Кролевець — Глухів.

Територія Чернігівської області у 1983 році дорівнювала 31 900 км² і нараховувала 1 459 000 чоловік. Вона відповідала Чернігівській губернії, за виключенням 4 північних повітів, які входять до складу Брянської області, Росії, і східних територій колишніх повітів Конотоп, Кролевець, Глухів, які входять до складу Сумської області, Україна. Чернігівська область має у своєму складі Прилуцький район, який колись входив до складу Полтавської губернії.

Природа Чернігівщини оспівана в повісті Олександра Довженка «Зачарована Десна» та однойменному фільмі, знятому цим видатним українським кінорежисером і письменником.

# data[].attributes.headline
Розташування Чернігівщини поряд з Росією і Білорусією позначалось на національному складі населення, його побуті і звичаях. Тут можна було зустріти російський рублений будинок, білоруську «курну ізбу», українську побілену хату з земляною підлогою. Розміри жител були невеликі — здебільшого близько 7 аршин завдовжки і 6 аршин завширшки, з трьома вікнами. Майже четверту частину житла займала піч, що знаходилась в кутку біля дверей. В протилежному від печі кутку стояв стіл, під стінами—лави. До печі прилягала примостка, що правила за ліжко для всієї родини. Ліворуч від дверей знаходилась полиця (мисник) з посудою. Посуда була глиняна, ложки дерев’яні. Стіни всередині хат прикрашались вишиваними і тканими рушниками.Одяг населення виготовляло власними силами. У чоловіків головну частину одягу здебільшого складала коротка або довга свита з домашнього білого, чорного або сірого сукна. Носили також кирею з капюшоном (кобкою), яка одягалась на верхній одяг. Сорочки й штани шились з лляного або конопляного полотна. За головний убор були бриль і бараняча шапка. Взимку одягали кожух, суконні штани. Взуття — чоботи й постоли. На півночі Чернігівщини постоли носили і взимку.Жінки в будні одягали плахти й запаски, коротенькі і довгі свитки і кожушанки. Розшиті синіми й червоними шнурками свитки й кожушанки носили в свято. Жіноче взуття — черевички й чоботи. Останні були розкішшю. Головні убори — очіпок і хустка. Прикрасами були намисто, дівчата в коси вплітали стрічки.Серед населення зберігались старовинні народні свята: зелена неділя, Івана Купала, веснянки, щедрівки, колядки, обжинки.Напередодні реформи 1861 року на території Чернігівської губернії було 15 повітів і 3673 населені пункти, у яких налічувалось 208 754 двори і 1461,5 тис. жителів. У Прилуцькому повіті Полтавської губернії — відповідно 218 населених пунктів, 19 256 дворів і 119,2 тис. жителів.Весь хід економічного розвитку, поразка царизму в Кримській війні і селянські виступи примусили царський уряд у 1861 році скасувати кріпосне право в Росії. Селяни оголошувалися особисто вільними, проте вони були пограбовані. За поміщиками закріплювалося право власності на всі належні їм землі, а селянам надавалося лише право одержання садибної і польової землі на умовах важкого викупу.До реформи 1861 року в користуванні поміщицьких селян було 954 898 десятин землі. Після реформи у них відрізали 207 819 дес. землі. В таких повітах, як Ніжинський, Остерський, відрізки перевищували 40 проц. надільного землекористування. Малоземелля селян значно зросло. Понад 22 тис. селянських господарств не одержали землі. Середній наділ на ревізьку душу становив 3,2 десятини. За наділи належало виплатити за 49 років 59,8 млн. крб., що в 4,5 раза перевищувало риночну ціну землі. До переходу на викуп селяни залишалися тимчасовозобов’язаними

# data[].attributes.subject
Розташування Чернігівщини поряд з Росією і Білорусією позначалось на національному складі населення, його побуті і звичаях. Тут можна було зустріти російський рублений будинок, білоруську «курну ізбу», українську побілену хату з земляною підлогою. Розміри жител були невеликі — здебільшого близько 7 аршин завдовжки і 6 аршин завширшки, з трьома вікнами. Майже четверту частину житла займала піч, що знаходилась в кутку біля дверей. В протилежному від печі кутку стояв стіл, під стінами—лави. До печі прилягала примостка, що правила за ліжко для всієї родини. Ліворуч від дверей знаходилась полиця (мисник) з посудою. Посуда була глиняна, ложки дерев’яні. Стіни всередині хат прикрашались вишиваними і тканими рушниками.Одяг населення виготовляло власними силами. У чоловіків головну частину одягу здебільшого складала коротка або довга свита з домашнього білого, чорного або сірого сукна. Носили також кирею з капюшоном (кобкою), яка одягалась на верхній одяг. Сорочки й штани шились з лляного або конопляного полотна. За головний убор були бриль і бараняча шапка. Взимку одягали кожух, суконні штани. Взуття — чоботи й постоли. На півночі Чернігівщини постоли носили і взимку.Жінки в будні одягали плахти й запаски, коротенькі і довгі свитки і кожушанки. Розшиті синіми й червоними шнурками свитки й кожушанки носили в свято. Жіноче взуття — черевички й чоботи. Останні були розкішшю. Головні убори — очіпок і хустка. Прикрасами були намисто, дівчата в коси вплітали стрічки.Серед населення зберігались старовинні народні свята: зелена неділя, Івана Купала, веснянки, щедрівки, колядки, обжинки.Напередодні реформи 1861 року на території Чернігівської губернії було 15 повітів і 3673 населені пункти, у яких налічувалось 208 754 двори і 1461,5 тис. жителів. У Прилуцькому повіті Полтавської губернії — відповідно 218 населених пунктів, 19 256 дворів і 119,2 тис. жителів.Весь хід економічного розвитку, поразка царизму в Кримській війні і селянські виступи примусили царський уряд у 1861 році скасувати кріпосне право в Росії. Селяни оголошувалися особисто вільними, проте вони були пограбовані. За поміщиками закріплювалося право власності на всі належні їм землі, а селянам надавалося лише право одержання садибної і польової землі на умовах важкого викупу.До реформи 1861 року в користуванні поміщицьких селян було 954 898 десятин землі. Після реформи у них відрізали 207 819 дес. землі. В таких повітах, як Ніжинський, Остерський, відрізки перевищували 40 проц. надільного землекористування. Малоземелля селян значно зросло. Понад 22 тис. селянських господарств не одержали землі. Середній наділ на ревізьку душу становив 3,2 десятини. За наділи належало виплатити за 49 років 59,8 млн. крб., що в 4,5 раза перевищувало риночну ціну землі. До переходу на викуп селяни залишалися тимчасовозобов’язаними

# data[].attributes.headline
Коротенко Валерія

# data[].attributes.subject
Коротенко Валерія

# data[].attributes.body
Вотчал Євген Пилипович

Євген Пилипович Вотчал — український ботанік, фізіолог рослин, академік АН УРСР (1921), професор Київського політехнічного інституту, завідувач кафедри ботаніки Київського медичного інституту.

Народився 26 жовтня 1864 року в селі Боршні (нині Прилуцького району Чернігівської області). В 1889 році закінчив Казанський університет. Працював в Петровській сільськогосподарській академії під керівництвом К. А. Тімірязєва. З 1898 року — професор сільськогосподарського факультету Київського політехнічного інституту. Один з організаторів і співробітників Наукового інституту селекції в Києві. Засновник української школи фізіологів рослин. 5 грудня 1921 спільне засідання УАН обрало професора Вотчала дійсним академіком на кафедру сільськогосподарської біології.

Помер 1 квітня 1937 року. Похований в Києві на Лук'янівському цвинтарі.

# data[].attributes.headline
Труш Олександр 9-а

# data[].attributes.subject
Труш Олександр 9-а

# data[].attributes.body
Розташування Чернігівщини поряд з Росією і Білорусією позначалось на національному складі населення, його побуті і звичаях. Тут можна було зустріти російський рублений будинок, білоруську «курну ізбу», українську побілену хату з земляною підлогою. Розміри жител були невеликі — здебільшого близько 7 аршин завдовжки і 6 аршин завширшки, з трьома вікнами. Майже четверту частину житла займала піч, що знаходилась в кутку біля дверей. В протилежному від печі кутку стояв стіл, під стінами—лави. До печі прилягала примостка, що правила за ліжко для всієї родини. Ліворуч від дверей знаходилась полиця (мисник) з посудою. Посуда була глиняна, ложки дерев’яні. Стіни всередині хат прикрашались вишиваними і тканими рушниками.

Одяг населення виготовляло власними силами. У чоловіків головну частину одягу здебільшого складала коротка або довга свита з домашнього білого, чорного або сірого сукна. Носили також кирею з капюшоном (кобкою), яка одягалась на верхній одяг. Сорочки й штани шились з лляного або конопляного полотна. За головний убор були бриль і бараняча шапка. Взимку одягали кожух, суконні штани. Взуття — чоботи й постоли. На півночі Чернігівщини постоли носили і взимку.

Жінки в будні одягали плахти й запаски, коротенькі і довгі свитки і кожушанки. Розшиті синіми й червоними шнурками свитки й кожушанки носили в свято. Жіноче взуття — черевички й чоботи. Останні були розкішшю. Головні убори — очіпок і хустка. Прикрасами були намисто, дівчата в коси вплітали стрічки.

Серед населення зберігались старовинні народні свята: зелена неділя, Івана Купала, веснянки, щедрівки, колядки, обжинки.

Напередодні реформи 1861 року на території Чернігівської губернії було 15 повітів і 3673 населені пункти, у яких налічувалось 208 754 двори і 1461,5 тис. жителів. У Прилуцькому повіті Полтавської губернії — відповідно 218 населених пунктів, 19 256 дворів і 119,2 тис. жителів.

Весь хід економічного розвитку, поразка царизму в Кримській війні і селянські виступи примусили царський уряд у 1861 році скасувати кріпосне право в Росії. Селяни оголошувалися особисто вільними, проте вони були пограбовані. За поміщиками закріплювалося право власності на всі належні їм землі, а селянам надавалося лише право одержання садибної і польової землі на умовах важкого викупу.

До реформи 1861 року в користуванні поміщицьких селян було 954 898 десятин землі. Після реформи у них відрізали 207 819 дес. землі. В таких повітах, як Ніжинський, Остерський, відрізки перевищували 40 проц. надільного землекористування. Малоземелля селян значно зросло. Понад 22 тис. селянських господарств не одержали землі. Середній наділ на ревізьку душу становив 3,2 десятини. За наділи належало виплатити за 49 років 59,8 млн. крб., що в 4,5 раза перевищувало риночну ціну землі. До переходу на викуп селяни залишалися тимчасовозобов’язаними

# data[].attributes.headline
Куськал Дарина

# data[].attributes.subject
Куськал Дарина

# data[].attributes.headline
Руслан Дейнека

# data[].attributes.subject
Руслан Дейнека

# data[].attributes.body
Чернігівський Вал

Що являв собою Чернігів наприкінці XIX сторіччя? "Найбільша довжина міста з півночі - 3 версти, найбільша ширина -2 версти, - читаємо в сьомому томі "Полного географического описання нашого отечества", виданого в Петербурзі 1903 року, - місто розкинулося серед садів і гаїв.

Десна протікає від міста за півверсти. На відстані Чернігів здається значно красивішим і наряднішим, ніж зблизька, тому що бідність і невиразність дерев'яних будівель за масою дерев не привертає уваги. Перше враження - невигідне: він здається нудним і, справді, життя тут надзвичайно одноманітне. Однак не можна не помітити чистоту вулиць і охайність приміщень. У місті прокладено водогін: річки Десна і Стрижень мають здорову і чисту воду, приємну на смак. Будинки, за винятком казенних і окремих приватних, - дерев'яні, багато вулиць обсаджені пірамідальними тополями, але немощені, на всіх вулицях прокладено тротуари з битої цегли з піском. У Чернігові 38 широких і прямих вулиць та провулків, 4 площі..."

# data[].attributes.headline
Куськал Дарина

# data[].attributes.subject
Куськал Дарина

# data[].attributes.body
Вітчизняної війни 1812 року жителі Чернігова виявили високий патріотизм. Багато з них вступало в козацькі полки і ополчення, мужньо бились з ворожими військами. Чернігівський драгунський полк відзначився в Бородінській битві. Жителі Чернігова прийняли на себе турботи про евакуйоване білоруське населення. В Чернігові розміщалися установи Білостока, Рогачова, Могильова.

У першій половині XIX століття у місті розвивалася промисловість. 1859 року тут було 5 цегельних, 2 свічкові, шкіряний заводи, тютюнова фабрика. На них працювало 175 робітників. Більшість цих дрібних підприємств належала купцям. Міщани головним чином займались кустарним промислом, або торгівлею і тільки 10 з них — хліборобством. Переважаючим залишалось кустарно-ремісниче виробництво. В 1860 році було 12 цехів, які об’єднували 777 ремісників, в т. ч. 224 майстрів, 244 робітників і 309 учнів. Серед ремісників найбільше було кравців, столярів, м’ясників. На підприємствах і в ремісничих цехах застосовувалась ручна праця. Робочий день тривав по 14—16 годин. Заробітна плата була мізерною.

# data[].attributes.headline
Видатні діячі

# data[].attributes.subject
Видатні діячі

# data[].attributes.body
З Чернігівщиною пов'язані імена Т.Г.Шевченка, Пантелеймона Куліша, ряду інших відомих українських культурних діячів, письменників, художників, діячів театру, декабристів, непримиренних борців проти самодержавства, народовольця М.Кибальчича - того самого "невиправного мрійника", котрий перед стратою креслив на стінах тюремної камери проект першого в світі реактивного літального апарата.

Величезних втрат зазнала Чернігівщина під час Великої Вітчизняної війни, але змогла піднятися із руїн і відродитися. За виявлені мужність і героїзм 157 уродженців Чернігівщини удостоєні звання Героя Радянського Союзу, а льотчику В.Сеньку і партизанському командиру О.Федорову це звання присвоєно двічі. 140,5 тис. чернігівців нагороджено орденами і медалями.

Землі Чернігівщини - джерело творчого натхнення для цілої плеяди видатних представників культури і наукової еліти. Тут народився відомий мореплавець Ю.Лисянський, розпочала свою театральну кар'єру Марія Заньковецька. На берегах Десни, у Сосниці, народився і провів дитячі роки видатний кінорежисер О.Довженко.

Значний внесок у розвиток вітчизняної науки і культури зробили уродженці Чернігівщини: історик і письменник О.Бодянський , скульптор І.Мартос, письменники - В.Забіла, І.Кочерга, П.Тичина, Олекса Десняк, композитори Г.Верьовка, Л.Ревуцький.

Понад 300 полотен і малюнків створено на Чернігівщині Т.Шевченком. Тут бував український філософ і поет Г.Сковорода, жили і працювали письменники Л.Глібов, М.Коцюбинський, Марко Вовчок, В.Cамійленко, М.Вербицький.

З нашим краєм пов'язані різні періоди життя конструктора космічних ракет С.Корольова, академіка О.Богомольця, російського історика М.Державіна, письменника М.Гоголя, поета Є.Гребінки. Тут бували О.Пушкін, О.Грибоєдов, Л.Толстой, М.Горький, М.Глінка, П.Чайковський.

Древня Сіверська земля є батьківщиною ряду політичних діячів незалежної України, зокрема, другого Президента України Л.Кучми, бувшого голови Верховної Ради України І.Плюща та інших.

# data[].attributes.headline
Кочерга Іван Антонович(Фокіна Олександра)

# data[].attributes.subject
Кочерга Іван Антонович(Фокіна Олександра)

# data[].attributes.body
Народився 24 вересня (6 жовтня) 1881 року в містечку Носівка на Чернігівщині в сім'ї залізничного службовця, що зумовляло часті переїзди. Лише 1891 p. їхня родина оселяється на постійне проживання в Чернігові, де 1899 р. він закінчує гімназію. Відтак їде до Києва і вивчає право на юридичному факультеті. По закінченні університетських студій в 1903 р. повертається до Чернігова і стає на службу чиновником у контрольній палаті. З 1904 виступає з театральними рецензіями на сторінках чернігівських газет. 1910 р. пише першу п'єсу (російською мовою) «Пісня в келиху» (вперше поставлена в Харківському Народному театрі лише 1926 р. в перекладі Павла Тичини під назвою «Легенда про пісню», п'єса успіху не мала). Нова п'єса — «Дівчина з мишкою» (рос. мовою, 1913) мала помітний, хоч і скандальний успіх.

1914 р. І. Кочерга переїхав у Житомир. П'єси російською мовою «Вигнанець Ваґнер» (1921), «Зубний біль сатани» (1922) та «Викуп (Весільна поїздка Марусі)» (1924) завершують певний етап драматургічного розвитку письменника. В цей період творчого життя письменник починає писати українською мовою. 1925p. він завершує роботу над п'єсою «Фея гіркого мигдалю». 1927 р. — пише нову п'єсу «Алмазне жорно». 1928 р. — кілька п'єс, безпосередньо пов'язаних тематикою і проблематикою з тогочасною дійсністю. В цей період І. Кочерга з посади ревізора житомирської робсельінспекції переходить працювати літредактором у міську газету «Робітник», а згодом — у «Радянську Волинь».

1934 р. І. Кочерга переїздить до Києва, отримує квартиру в будинку письменників Роліт і поринає в активну громадську, критико-публіцистичну та творчу роботу. Продовжує художню розробку проблемних філософських питань, працює і над кіносценаріями, перекладами.

В 1946 написаний твір «Досить простягти руку». В одноактівці «Зубний біль сатани» реалізований задум п'єси, який автор нотував ще в 1910-х роках.

В 1948 написана драматична поема про Т. Г. Шевченка «Пророк» (1948).

Помер 29 грудня 1952 року. Похований в Києві на Байковому кладовищі (ділянка № 1).

# data[].attributes.headline
Голуб Назар 9а

# data[].attributes.subject
Голуб Назар 9а

# data[].attributes.body
архітектурних будівель у стилі російського класицизму збагатилась Чернігівщина в першій половині XIX ст. Серед них — будинки Ніжинського ліцею, губернатора в Чернігові, палацо-паркові комплекси в селищі Качанівці й селі Сокиринцях. Архітектурні пам’ятки Чернігівщини XVII—XVIII ст. і початку XIX ст. яскраво відображають тісні культурні взаємозв’язки російського і українського народів.

З кінця XVIII ст. у Чернігові, Ніжині, Новгороді-Сіверському, Стародубі та інших містах почали складатися мистецькі осередки. Тут зосереджувались народні майстри різьби по дереву, живопису, граверному мистецтву тощо. Умільці прикрашували храми й церкви іконостасами, розписували ікони. Майстри з Чернігівщини славилися також творами народно-декоративного мистецтва. Чернігівські кахлі вивозили в інші місця України і в Росію. Тонкою графічністю й лаконізмом відзначалися декоративні розписи гутного скла, виконані умільцями. Великого розвитку в Чернігові, Ніжині, Глухові набули ливарництво і ювелірна справа. Поширювалося килимарство, ткацтво, вишивка. Поміщики мали своїх майстринь-кріпачок. Тисячі безіменних дівчат і жінок, догоджаючи панським примхам, ткали килими й плахти, мережили, гаптували, заквітчували бісером шитво

# data[].attributes.body
Побут в селі
19 ст. та на початку 20 ст.. Хати в селі будувалися дерев’яні, болотяні-болото чи глину змішували з соломою, або половою. Хата ділилася на дві половині, по середині з сіньми та комірчиною. В одній половині хати самі. А в другій тримали худобу. В хаті, в якій жили стояло дві лаві- це вичещині дошки, шири-ною 25-30 см., одна з них стояла вздовж хатньої стіни, а друга впоперек стіни. Стояли вони на ковбицях /дерев’яні стовпці/ вкопані в землю. Посередині хати скриння, -це дерев’яний ящик довжиною до двох метрів, який зверхи закривав-ся кришкою і замикався на замочок/, в скриню складалося все “багацтво”, одяг, вбрання, свої полотна та інші дорогі речі. В хаті, крім лав, могли бути ослінчи-ки, маленькі стільчики, які можна було переносити з одного місця на друге. Змля в хаті була глиняна, зверхи була змащена коров’ячим лайнаком і кругом попід стіни обведена червоною глиною в полоску 10-15 см.. Стіни і стеля були глиняні і мастилися білою глиною, яку купували на базарі -ярмарку. Надворі хати теж мастилися білою глиною, лише тильна сторона –затиля- мастилася жовтою, або червоною «перепаляною» глиною. Верх хати покривали сніпками, зробленими з житньої соломи. При вході із сіней в хаті з одного боку, рядом з дверима, висів на стіні мисник, на якому були розкладені глиняні миски, полу-миски друшляк -дирава миска, для видділення варениківчи тіста від рідини. Над дверима була полиця, на якій складали хліб. З другого боку, при вході в хату, стояла велика піч, в якій щоденно варили їжу собі і тваринам і 1-2 рази на тиждень пикли хліб. Хліб пекли просто на черені, або на капустяному листку. Перед піччю був припічок, на якому клали і виймали з печі горшки, збоку на ньому була дирка, в яку вкладали кужіль, сідали і пряли пряжу, на ньому ще любили сидіти діти, які гріли ноги перед піччю. З боку білля печі був побудова-ний «діліжан», в якого впиралася постіль – це настіл з дощок стояло на чотирох ковбицях на нії сім’я спала. Постіль настилялася соломою і покривалася ряд-ном на ній лежали подушки. Над постільлю висіла жердка, на якій висіла одежа щоденного похвату. В диліжані  палили лише взимку, коли було холодно і ті, що спали на постелі, могли гріти ноги. На диліжані зазвичай спали дід чи баб-ка. На печі спали діти та сушилася пашня, яку готували до млина. Щоденно в печі варили їжу, в основному дві страви, борщ і кашу, які їли рано і в полудень, коли не йшли на польові роботи. А коли йшли то брали з собою полудинок са-ло, часник, яйця, молоко, огірки, а ранішні страви доїдали вечером. Бувало, що на вечерю варили картоплю до огірків чи капусти, або варили крупник-куліш з ячмінних, або пшеничних крупів.В печі, крім варіння їжі пекли хліб, його ви-пікали просто на черепі, або капустяному листі. Вогонь добували при допомозі кресала , губки та кременю якщо небуло чим викресати вогню позичали в сусі-дів. Світили сухими деревяними скіпками, або каганцем, це глиняна посудина у вигляді чашечки, в яку наливали олію або жиру, клали гніт з тряпинки і запа-лювали. Пізніше появилися сірники, гас та лампи. Далі появилися лампи із склом. За величиною лампи та скло були за номерами: №7, №8, №12, №25, але вбільшості світили без скла, щоб менше вигорало газу. Взимку жінки, бабки та дівчата пряли кужелі,шили та вишивали сорочки, рушники, робили полотно на верстатах. Чоловіки взимку молотили збіжжя в стодолах, або виконували господарські роботи в хаті, ремонтували збрую, лагодили взуття та одяг.
Чернігів 19ст.

Під час Вітчизняної війни 1812 року жителі Чернігова виявили високий патріотизм. Багато з них вступало в козацькі полки і ополчення, мужньо бились з ворожими військами. Чернігівський драгунський полк відзначився в Бородінській битві. Жителі Чернігова прийняли на себе турботи про евакуйоване білоруське населення. В Чернігові розміщалися установи Білостока, Рогачова, Могильова.

У першій половині XIX століття у місті розвивалася промисловість. 1859 року тут було 5 цегельних, 2 свічкові, шкіряний заводи, тютюнова фабрика. На них працювало 175 робітників. Більшість цих дрібних підприємств належала купцям. Міщани головним чином займались кустарним промислом, або торгівлею і тільки 10 з них — хліборобством. Переважаючим залишалось кустарно-ремісниче виробництво. В 1860 році було 12 цехів, які об’єднували 777 ремісників, в т. ч. 224 майстрів, 244 робітників і 309 учнів. Серед ремісників найбільше було кравців, столярів, м’ясників. На підприємствах і в ремісничих цехах застосовувалась ручна праця. Робочий день тривав по 14—16 годин. Заробітна плата була мізерною.

Важливе значення в економічному житті Чернігова відігравала пристань на р. Десні, сюди прибували і звідси відправляли різні вантажі. В 1860 році тут розвантажили 62 150 пудів вантажів, в т. ч. 14 635 пудів хліба. Частина вантажів прибувала гужовим транспортом. Через місто проходив такий важливий тракт як Петербург—Київ. Це сприяло пожвавленню торгівлі. В Чернігові щороку відбувалось 4 ярмарки, оборот яких становив 135 тис. крб. Значна частина населення займалася торгівлею. В 1847 році в місті налічувалось 196 крамниць, річний торговий оборот яких становив 186,5 тис. карбованців.

Після возз’єднання України з Росією зростає роль Чернігова як одного з центрів розвитку культури. Ще наприкінці XVII століття у Чернігові відкрилася парафіяльна школа. 1786 року таких шкіл вже було 6. 1700 року почав працювати середній навчальний заклад — колегіум, створений на основі слов’яно-латинської школи, яку сюди перевели з Новгорода-Сіверського. Спочатку в ньому було чотири класи: інфіма, синтаксима, поетика, риторика. В 1748 році відкрили п’ятий клас — філософію. Тут вивчали граматику, історію, географію, математику, філософію, латинську й грецьку мови, однак рівень викладання був невисоким через недостатню підготовку викладачів. Нужденні студенти жили в бурсі, для якої за наказом архієрея видавалися дрова й кілька разів на тиждень житній хліб та крупа на кашу. Ця видача була такою жалюгідною, що бурсакам кожного дня доводилося після уроків ходити по місту попід вікнами, співати релігійних пісень й просити милостиню. Строк навчання в колегіумі був сім років. 1776 року його реорганізували в духовну семінарію. Працювало в Чернігові також перше народне училище (головна народна школа), яка складалася з чотирьох класів. Було відкрито в Чернігові й т. зв. вільний пансіон, де вчилися дворянські діти чоловічої статі.

В 1805 році на базі народного училища була відкрита губернська гімназія. У наступні роки почали працювати повітове і парафіяльне училища. Напередодні реформи 1861 року у Чернігові було 5 навчальних закладів: гімназія, три училища і духовна семінарія. В них навчалося 538 чоловік, переважно діти дворян. Крім того, було 3 парафіяльні школи.

В 1860—1862 рр. у місті працювала «недільна школа» для дорослих, де навчалося до 90 осіб. «Недільна школа» мала прогресивний напрям і тому була закрита царськими властями.

Значними осередками культурного життя були друкарні. В першій половині XVII ст. тут діяла друкарня Кирила Ставровецького. 1646 року в ній, зокрема, надруковано збірник віршів та статей К. Ставровецького «Перло многоценное». 1679 року до Чернігова перевели з Новгорода-Сіверського друкарню, засновану Л. Барановичем. Вона видала твори І. Галитовського, І. Максимовича, Д. Ростовського та інших українських письменників XVII ст. Книги друкувалися українською, польською та церковнослов’янською мовами.

У XVII—XVIII століттях у Чернігові створено ряд літописів та історичних праць. 1699 року в Іллінському монастирі закінчив свій літопис Леонтій Боболинський. Він є компілятивним зведенням відомостей з церковної та громадянської історії від т. зв. створення світу до середини XVII ст. В першій половині XVIII ст. було складено «Чернігівський літопис» — коротку хроніку подій від 1587 року до 1725. Цінним джерелом для вивчення соціально-економічної історії Лівобережної

України XVIII ст. є «Черниговского наместничества топографическое описание» О. Шафонського, написане ним 1786 року.

До першої половини XIX століття належить початок видання першого часопису на Чернігівщині. В 1838 році почала виходити газета «Черниговские губернские ведомости». У газеті співробітничали письменник етнограф О. В. Шишацький-Ілліч, історик О. М. Лазаревський та інші.

У місті двічі — у лютому — березні 1846 р. і березні 1847 р. був Т. Г. Шевченко. Вперше він як співробітник Київської археографічної комісії приїздив до міста для вивчення і опису пам’яток старовини. Тарас Григорович описав місце колишньої фортеці, курган Чорну могилу, ряд пам’яток архітектури. В березні 1847 року Т. Г. Шевченко відвідав Чернігів вдруге проїздом з Седнева до Києва. Перебуваючи в місті, Т. Г. Шевченко зустрічався з прогресивною інтелігенцією, що справило на неї виняткове враження. Під час перебування у Чернігові (1851— 1853 рр.) почала свою літературну діяльність видатна українська письменниця Марко Вовчок. Разом зі своїм чоловіком відомим українським етнографом О. В. Марковичем вона брала участь у прогресивному гуртку істориків і етнографів, що його заснував у Чернігові український поет і етнограф О. В. Шишацький-Ілліч.

З Черніговом пов’язане ім’я відомого російського письменника революціонера-демократа Г. І. Успенського. Він тут у 1861 році закінчив гімназію. В старших класах гімназії навколо молодого Успенського об’єднувалась найбільш передова молодь. Вона збиралась у квартирі Успенського, куди приходив поет-байкар Л .І. Глібов, що працював вчителем гімназії. Успенський редагував щомісячний рукописний журнал «Молодые побеги».

Значною популярністю в Чернігові користувалися вистави аматорських колективів. Не раз сюди приїздили російські актори. В 1817 році в Чернігові гастролювала театральна трупа Штейна з Полтави, яку очолював письменник І. П. Котляревський. В її репертуарі були комедії Мольєра, «Наталка Полтавка», «Москаль-чарівник» Котляревського та інші. У виставах брав участь відомий російський актор М. С. Щепкін.

Культура
У кінці XVIII століття територія України була розділена між Австрійсько-Угорською (20% площі) і Російською(80% площі) імперіями. До того часу завершилася ліквідація української державності. В обох імперіях розгалужений бюрократичний апарат повністю контролював всі сторони життя суспільства. У Росії у XIX столітті особливу роль починає відігравати поліція, 3-є відділення Власної Його Імператорської Величності канцелярії, жандармерія. Широкими правами наділяється цензура. Вживання української мови зберігається винятково у народному середовищі. Тобто, на рубежі XVIII–XIX століть у розвитку української культури склалася кризова, критична ситуація. Власне стояло питання про саме її існування. Тут можлива історична аналогія зі станом української культури у XVI столітті, коли значна частина найосвіченіших вищих феодальних шарів українського суспільства відмовилася від національної культури, православ'я, ополячилася. В тих умовах роль духовного лідера українського суспільства взяло на себе козацтво. Однак до кінця XVIII століття козацька старшина стала частиною російського дворянства і втратила колишню роль. У XIX столітті в Україні поступово складається новий соціальний шар суспільства — національна інтелігенція. Поява в її особі культурної еліти і збереження національних культурних традицій в народному середовищі зробили реальним українське культурне відродження.

Українська культурна і національна ідентифікація наприкінці XIX ст. формувалась на противагу загальноросійській культурній ідентифікації і була з самого початку тісно пов'язана з фольклорним шаром західно- та південноруської культури. Шанобливе ставлення до малоросійського фольклору породило українофільство, а потім — ідею державної самостійності України. Із самого початку українська національна культура і українська національна ідентичність у тому вигляді, в якому вони формувались у кінці XIX — на початку XX ст., були максимально наближені до самосвідомості, менталітету народних, селянських мас. І це вирішальний момент у розумінні української національної ідентичності.

Освіта

Вирішальною передумовою формування української національної різночинної інтелігенції став розвиток освіти. У XIX столітті нові потреби управління й економічного розвитку, особливо з появою капіталістичних відносин, змусили уряд спеціально займатися питаннями освіти. Що стосується України, то на її території власна традиція широкої шкільної освіти була перервана. Якщо на початку XVIII століття практично кожне українське село мало початкову школу, то до його кінця, після закріпачення селян, вціліли лише одиничні школи, які утримувалися на кошти батьків. У XIX столітті система освіти почала розвиватися у рамках загальнодержавної російської політики. У 1804 році відкрилася перша в Україні Одеська комерційна гімназія. У 1805 — Харківський університет.

Всього в Україні у першій половині століття діяло 1320 парафіяльних і повітових шкіл та училищ, відкрито 19 гімназій, навчалося близько 4 тис. учнів. У стані справжнього занепаду перебувала освіта у Західній Україні. Уряд Австро-Угорщини проводив колонізаторську політику. У Закарпатті навіть у початкових школах навчання велося угорською мовою, у Галичині — німецькою і польською, на Буковині — німецькою і румунською. Формально у 1869 році тут було введене обов'язкове навчання дітей віком від 6 до 14 років, однак переважна частина населення (від 55 до 75%) залишалася неписьменною

У 1834 був відкритий Київський університет, першим ректором якого став відомий український вчений;— Михайло Максимович. Він заохочував і особисто брав участь у збиранні українського фольклору, вивченні пам'яток старовини. У 1865 відкрився університет в Одесі, у 1898 — Київський політехнічний інститут, 1899 — Катеринославське вище гірниче училище (нині Національна гірнича академія України). На західноукраїнських землях основними центрами науки були Львівський університет, 1661 року заснування, і Чернівецький університет, 1875 року заснування, заняття в яких велися польською і німецькою мовами.

Наука

Природничі науки

Ілля Мечников — викладач Новоросійського університету в Одесі. Заснував разом із мікробіологом Миколою Гамалієюпершу в країні й другу у світі бактеріологічну станцію. Творець учення про імунітет. Микола Бекетов — професор Харківського університету, який створив при фізико-математичному факультеті фізико-хімічне відділення та лабораторію фізичної хімії. Один із засновників нової науки — фізичної хімії.

Гуманітарні науки

Мовознавство

На початку XIX(19) ст. починає зростати інтерес до національної історії. В Україні в уже сформованому тоді середовищі різночинської інтелігенції ця тенденція знайшла широкий відгук. Першу збірку українських народних пісень видав князь М. Церетелі у 1819 р. — «Досвід збирання старовинних малоросійських пісень». Три збірки підготував і видав ректор Київського університету М. Максимович. І. Срезневський, крім збирання фольклору, почав активні публічні виступи з обґрунтуванням самостійності, повноправності української мови. Він писав:

| « | Українська мова не поступається чеській своїм багатством, польській — мальовничістю, сербській — милозвучністю. | »

Історіографія

У цей же час починають з'являтися й історичні роботи. Перші узагальнюючі праці з історії України були ще пов'язані з російською історіографією. Так, Дмитро Миколайович Бантиш-Каменський — автор «Истории Малой России от водворения славян в сей стране до уничтожения гетманства» — походив з сім'ї, яка належала до вищого чиновництва імперії. Вихід української історичної науки і всього українознавства на якісно новий рівень пов'язаний з ім'ям професора Київського університету В. Б. Антоновича. По-перше, він розгорнув небувалу джерелознавчудіяльність: проводилися етнографічні експедиції, публікувалися фольклорні збірки, організовувалися археологічні розкопки, збиралися статистичні дані. Центром цієї роботи стало створене у 1872 р. Південно-Західне відділення Російського географічного товариства. У 1874 р. у Києві мав великий успіх Археологічний з'їзд. По-друге, В. Антонович у власних наукових роботах поглиблює й ускладнює проблематику досліджень. Роль народної маси в історії (одне з досліджень присвячене гайдамакам), проблеми церкви, становлення міст — спектр його інтересів був дуже широким. І, по-третє, Антонович виховав плеяду українознавців, створив цілу наукову школу. Так, учнем Антоновича був М. С. Грушевський.

«Наукове товариство ім.Шевченка»

Визначною подією в українському науковому житті XIX ст. стає заснування завдяки спільним зусиллям інтелігенції Наддніпрянщини та Галичини у 1873 році «Літературного товариства імені Шевченка», яке через кілька років під назвою «Наукове товариство імені Шевченка» по суті перетворилося у першу вітчизняну академічну наукову організацію. З 1892 р. почав виходити головний друкований орган Товариства — «Записки Наукового товариства імені Шевченка». З 1895 року Михайло Грушевський став редактором «Записок Наукового товариства ім. Шевченка», а з 1897 р. — головою Наукового товариства імені Шевченка. За час його головування було видано близько 800 томів наукових праць, зокрема 112 томів «Записок». Про масштабність та авторитетність роботи Товариства говорить плеяда вчених, які працювали в його рамках, мали за честь бути його членами: Михайло Грушевський, Іван Франко, Іван Крип'якевич.

Постаті

М. Грушевський

Михайло Сергійович Грушевський до сьогодні є найвизначнішою фігурою в українській історіографії. Він народився у місті Холм у Західній Україні, гімназію закінчував у Тбілісі, навчатися в університеті приїхав до Києва. У 1894 р. за рекомендацією В. Антоновича Грушевський отримав кафедру всесвітньої історії у Львівському університеті. Тут він бере активну участь не тільки в педагогічній, науковій (в 1897 р. він очолив Наукове товариство імені Шевченка — першу наукову українську організацію академічного типу), але і в суспільному житті. Грушевський — один з організаторів Національно-демократичної партії Галичини, пізніше — «Товариства українських поступовців». Головні події політичної долі Грушевського розгорнуться у ХХ столітті: арешт і заслання у Росії під час Першої світової війни, обрання головою Центральної Ради у 1917 році, еміграція, повернення до СРСР, робота в академічних дослідницьких інститутах. Величезна наукова спадщина М. С. Грушевського, яка з кінця 30-х років зазнала гоніння і стала практично недоступною, повернулася до читачів вже за наших днів і з кінця 80-х років суттєвим чином вплинула на сучасну українську історичну науку. Його багатотомна «Історія України-Руси» — фундаментальний узагальнюючий систематичний курс історії України, який базується на власній періодизації і концепції.

М. Драгоманов

Особливе місце і в українській історії, і в українській історіографії належить Михайлу Петровичу Драгоманову. Великий політичний діяч, просвітник, філософ, Драгоманов як історик головну увагу приділяв питанням новітньої історії. Багато років він провів у політичній еміграції. З 1877 року під його керівництвом друкарня «Громада» у Женеві була єдиним центром видання літератури українською мовою. На основі історичного аналізу Драгоманов приходить до найважливішого висновку — національні проблеми українці можуть вирішити тільки разом з соціальними. Драгоманов багато зробив для залучення до історії України уваги західноєвропейських вчених. Він був членом Паризького етнографічного товариства, почесним членом Британського наукового і багатьох інших товариств. Останні роки життя працював у Болгарії.

Підводячи підсумки, можна сказати, що за сторіччя вітчизняна історична наука пройшла шлях від поодиноких досліджень у рамках історії Росії до самостійної повнокровної наукової дисципліни. Осмислення минулого — обов'язкова умова і складова становлення національної самосвідомості.