# data[].attributes.attachment_link.title
РОЗДІЛ V . Становлення України як незалежної держави (1992-2013) Тема: Державотворчі процеси та стан економіки

# data[].attributes.attachment_link.description
РОЗДІЛ V . Становлення України як незалежної держави (1992-2013) Тема: Державотворчі процеси та стан економіки

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
28 июня Украина отмечает 23 годовщину принятия Конституции. Несмотря на объявление независимости в 1991 году, Основной закон был принят не сразу, а Конституция Украинской Советской Социалистической Республики уже не соотвествовала реалиям современной Украины. Но принятие нового Основного закона осложнялоь поиском консенсуса элит. В итоге, после после долгих споров и дебатов, не без нажима тогдашнего президента Леонида Кучмы, в 1996 году депутаты Верховной Рады приняли Конституцию уже независимой Украины.

Иван Заец:
"Я хочу обратиться ко всем, независимо от фракций, чтобы люди добрые поняли, что сегодня будет поставлен крест, конституционный крест на украинской государственности".

Государственным языком в Украине является украинский язык. Статья 10 была принята в том виде, в котором существует и сегодня с единственным государственным украинским языком. Как же принимали 10 статью Конституции Украины?

Государственными символами Украины являются Государственный Флаг Украины, Государственный Герб Украины и Государственный Гимн Украины. Как принимали 20 статью Конституции Украины? Интересный факт, эскиз большого Государственного герба разработан, но до сих пор не утвержден.
Сергей Головатый: "Как министр юстиции, я хочу иметь Конституцию правового демократического государства. Я хочу, чтобы вы уважаемые коммунисты, социалисты, демократы, руховцы, независимый - проголосовали и показали, что вы большие патриоты, чем те министры, которых нет сегодня. Я прошу вас это сделать. Докажите, что голосование по символике - это голосование за наше государство, демократическое и правовое".
28 июня 1996 года 50-летний юбилей праздновал Виктор Мусияка, также День рождения отмечал Александр Лавринович и Владимир Мухин. Депутаты Верховной Рады их поздравляли и желали поскорее принять Конституцию.

28 июня 1996 года в 9:20 утра депутаты проголосовали за Конституцию Украины. За принятие проголосовали 315 депутатов (36 - против, 12 - воздержались, 30 - не голосовали). Впервые в зале Верховной Рады раздался утвержденный Конституцией гимн.

Уже после голосования Кучма обратился к депутатам с поздравлениями. Принятие Конституции - важное событие, которое послужило шагом к обеспечению прав человека и гражданина. Кроме того, принятие Конституции повысило авторитет Украины на мировой арене. Напомним, что Украина - последняя из стран бывшего СССР, которая приняла собственную Конституцию.

Ранее "Вести" вспомнили все правки, которые когда-либо хотели внести в основной документ страны - Конституцию Украины.

Напомним, что украинцев ждут длинные выходные: сколько будет выходных на День Конституции

Добавьте Вести.ua в список ваших источников

# data[].attributes.attachment_link.title
Как принимали первую конституцию украины

# data[].attributes.attachment_link.description
28 июня Украина отмечает 23 годовщину принятия Конституции. Несмотря на объявление независимости в 1991 году, Основной закон был принят не сразу, а Конституция Украинской Советской Социалистической Республики уже не соотвествовала реалиям современной Украины. Но принятие нового Основного закона осложнялоь поиском консенсуса элит.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Як народжувалася українська Конституція, в яких умовах її приймали? Ще рік тому ми поговорили з учасниками конституційного процесу, з їх допомогою спробували зазирнути за лаштунки. Сьогодні цей текст так само актуальний і цікавий

Події 1996 року заклали основу політичного життя України, яка вирує в стінах урядового кварталу з різним ступенем інтенсивності і зараз.

Події, які відбулися навколо прийняття Конституції, наповнене міфами, недомовками та чутками, хоча, як з'ясувалося, з одного боку все було набагато прозаїчніше, ніж здається, а з іншого боку - набагато складніше.

Історію прийняття Конституції потрібно починати не з 27 червня, коли розпочалося найдовше засідання українського парламенту, а набагато раніше. Конституція в Україні була і раніше - радянська, перероблена, з зупиненими частинами, з доданими статтями, але вона була. Однак нова країна потребувала в "новому паспорті", як часто називають основний документ, що його автори. Робота над нею спотикалася про особистісні конфлікти та тупики ще в 1993 році, але з виборами 1994 відновилася з новою інтенсивністю. Нова конституція була необхідна новому президенту Леоніду Кучмі. З одного боку потрібні були чіткі і ясні повноваження всіх гілок влади, а з інший, і звинувачення в цьому звучать донині, було бажання концентрації влади.
Стимуляція по-президентськи: Конституційний договір
Між Верховною Радою та президентом від 8 червня 1995 року було укладено так званий конституційний договір - документ, що складається з 61 статті, які регламентували взаємодія гілок влади в Україні, і головне, зобов'язували прийняти нову Конституцію в термін не пізніше року з дня його підписання. Документ суперечливий, неоднозначний і навіть, в очах деяких учасників тих подій - протизаконний.

Олександр Мороз, тоді голова Верховної Ради, згадує, що для Адміністрації президента прийняття цього документа стало можливістю посилити свої повноваження, а для нього мотивацією - "працювати і прийняти Конституцію протягом року".

Існує думка, що наполіг на підписанні цього договору, Кучма "стимулював" народних депутатів до конструктивної роботи, а Роман Безсмертний оцінює цей хід, як "тактичний". З іншого боку - дію Конституції радянської, за якою жила Україна, ніхто не припиняв, що внесло "правовий бардак" у законодавче поле на цілий рік.

Яку підганяють існуючим договором і Адміністрацією, Конституційна комісія, що складається з учених і експертів, з новою силою взялася за створення "фундаменту" і вже в листопаді 1995 року перші напрацювання були представлені для розгляду народним депутатам. Кожна фракція того парламенту, а там було більше 10 політсил і ще ціла пачка позафракційних народних депутатів, почала по-своєму трактувати і змінювати, переписувати і дописувати готовий документ. Ліві окремо, праві окремо, центристи самі по собі і, зрозуміло, що таким шляхом ніяку Конституцію до кінця червня 1996 року прийняти не вдалося б. Паралельно ще і Конституційна комісія вносила правки в текст, який запропонувала депутатам, але ще не представила парламенту офіційно.

Комісію очолювали дві людини - Леонід Кучма і Олександр Мороз. Тоді ж між ними виникло якесь протистояння, і колишній спікер не приховує цього. "Або демократія, або диктатура", - лаконічно описує свою позицію Мороз. У президентському проекті Конституції він бачив загрозу народовладдя.

Інші учасники процесу, народні депутати, бачать склалася тоді ситуацію на політичній арені в іншому світлі. Протистояння вони називають і ідеологічним - ліві не хотіли "порвати пуповину" з радянським минулим, і корпоративним - відстояти власні повноваження і свій шматок влади. І все це не могло не вплинути на написання Конституції: виставлялися ультиматуми і жорсткі умови, але робота йшла і до середини квітня Конституційна комісія вже офіційно представила народним депутатам проект Основного закону.

Якою ж бачили Україну в комісії? З двопалатним парламентом і сильною президентською вертикаллю, а автономія Криму, після епізоду 1994 року, вельми скорочувалася, а замість Конституції АРК отримувала Статут. Що ж сталося потім? Ідею двопалатного парламенту у Верховній Раді підтримали аж 72 депутати, від неї відмовилися. Хтось пояснює це тим, що народні обранці дорожили своїми кріслами, інші, що нові вибори і перехід до нової системи послабив би країну. Президентську вертикаль послабили, щоб зберегти "противаги", а Статут Криму замінили на Конституцію заради голосів комуністів за національну символіку: жовто-блакитний прапор, гімн на музику Вербицького і герб у вигляді тризуба.
На свій страх і ризик: Як переписували проект Конституції
Текст Конституції вчені представили нардепам офіційно 17 квітня, але ще за 13 днів до цього, 4 квітня, у суботу на третьому поверсі правого крила будівлі Верховної Ради зібралися не більше двох десятків чоловік.

"Вони зібралися в суботу, ніхто не вірив, що ці люди прийдуть, а вони прийшли. І саме це сила, а може і недолік", - згадує той день Безсмертний. Не було комуністів - найбільшої фракції, вони були зацікавлені в тому, щоб залишити Конституції 1978 року, вона їх влаштовувала. Брыт, який представляв соціалістів, повернувся до роботи в групі вже в травні, так що Соціалістична партія теж не була представлена під час роботи над Конституцією.

Вони працювали на свій страх і ризик, на добровільній основі, не знаючи, що буде далі, чи зможуть, об'єднавшись, подолати опір лівих і прийняти ту Конституцію, яка влаштує всіх.

Комуністи, найчисленніша фракція, не раз вставляла палки в колеса", зриваючи і перше читання, і зайнявши принципову позицію, що створення робочої групи потрібна пропорційна основа, тобто замість запропонованої формули по 2 людини від фракції вимагали для себе цілих 6 місць.

Важливим був і аспект суспільного тиску - широко розгорнулася кампанія, яку можна назвати "Рада не здатна". У депутатів не вірили - адже всі країни колишнього СРСР вже прийняли нову Конституцію, а Україна все не могла розродитися", і це гнітило. Почалася робота, засідання, підготовки, узгодження, щоб потім на суд і узгодження винести ті чи інші статті.

"Процедура узгодження тексту Конституції була простою і в той же час демократичною. Кожна депутатська група мала один голос. Головуючий на засіданні оголошував чергову статтю проекту Конституційної комісії, яка після детального обговорення було поставлено на поіменне голосування. Якщо хоч один представник групи або фракції не погоджував статтю, вважалося, що консенсус по ній не досягнутий, і вона переносилася на друге коло обговорення. Тільки при наявності повного узгодження між групами або фракціями переходили до наступної статті", - описує те, що відбувається Вадим Гетьман у своїй книзі "Як приймалась Конституція?".

Учасники подій згадують, що час від часу ледь не билися, настільки сильним було напруга. Кожен розумів і відповідальність, і необхідність, але, з іншого боку, рівень юридичної та правової думки депутатів тоді викликає питання. Поруч з академіками і ученими працювали колишні вчителі, практичного досвіду не вистачало, а деякі формулювання викликають подив - зате всіх влаштовувало.

"Це зараз ви посмієтеся, але тема - як називати комітети або комісії? Місцеве самоврядування в Києві та Севастополі - воно буде там чи не буде? Іноді там такі слова абсолютно незрозумілі, ти не знаєш, як їх трактувати, вони вимагали подальшої серйозної трактування. Наприклад, речі, пов'язані з роллю і функцією комітетів Верховної Ради", - озирається назад Безсмертний.

Він наводить як приклад дві статті в повноваженнях Ради - "виключно законом регламентуються" і "до повноважень Верховної Ради належить". "Ці дві речі свідчать про рівень правової культури на той момент. Що значить "до повноважень Верховної Ради" і, що може регулюватися не законом в країні?" - поглиблюється Безсмертний в юридичні тонкощі. Але дійсно, в тексті конституції є формулювання, що суперечать і самим собі та здоровому глузду, але документ є компромісом.

Колишній нардеп Іван Заєць згадує, що важливу роль у написанні тексту зіграв Володимир Буткевич, саме він перевіряв тексти в правовому полі, а частини писалися "на льоту". Наприклад, присяги депутата не було в проекті комісії, і її дописав сам Іван Заєць. Або частину про Крим. За неї, згадує Безсмертний, ніхто не хотів братися, довелося писати самому. Він ґрунтувався на широкі повноваження в межах Статуту, а потім домовилися до Конституції. Генерального прокурора не повинно було бути, очолюватиме прокуратуру міг міністр юстиції, але потім з'явився розділ про прокуратуру і посаду.

Робота велася без вихідних, навіть на побутовому рівні. Згадують, було складно, іноді голодували, тому що під час нічних чувань в Києві тоді перекусити було ніде. Ночували один у одного і цілодобово вичитували десятки документів, у тому числі і прикладів іноземних конституцій - час підтискав.

В такому ключі народні депутати працювали до 1 травня, коли вперше на засідання прийшов Олександр Мороз. До того моменту зустрічі з представниками президента стали регулярними, а комісія напрацювала більш або менш узгоджений документ. Гетьман згадує, що Мороз прийшов у комісію з першотравневої демонстрації, поспілкувався з депутатами, а потім їх несподівано запросили за святковий стіл, накритий в одному з кабінетів третього поверху. На наступний день до роботи приєдналися представники соціалістів.
Офіційний статус: Комуністи + демократи = ?
Вже 5 травня комісія отримала офіційний статус і шістьох комуністів, які зажадали почати все спочатку постатейно. А це означало, що місяць роботи йде нанівець.

А, пам'ятайте, рік закінчувався 8 червня. Перше читання до того часу пройшло, то ні, показання розходяться, тому що частина учасників подій уявлення Конституції 17 квітня називають першим читанням, хоча Мороз каже, що тоді спеціально не ставив проект на голосування. Інша частина вважає першим читанням засідання 4 червня, яке намагалися зірвати комуністи і соціалісти, не реєструючись. Залишається враження, що тоді не всі учасники процесу вникали і регламентні тонкощі і в те, що відбувається.

Незважаючи на спроби лівих кілька разів саботувати роботу Ради, компроміси за основними статтями були досягнуті, а до засідання 27 червня народні депутати підійшли з прийнятими 37 статтями, і Мороз до того часу був впевнений, що парламент прийме Конституцію, хоча ще ніхто не знав як, але вже приблизно знали - яку.

Найбільш гострими кутами залишаються ті, що розбурхують Україну і тепер - статус Криму, державна мова, національна символіка, питання власності.
Довгий день і довга ніч торгів
До засідання 27 червня народні депутати прийшли з настроєм настороженим і навіть пригнобленим. А справа в тому, що 26 червня, напередодні, погоджувальна група зустрілася з представниками Адміністрації президента, де їм передали ультиматум - врахувати 12 обов'язкових президентських пунктів.

А ще раніше, 25 числа, в Адміністрації президента було підготовлено та підписано указ про проведення референдуму щодо прийняття Конституції. Вольовим рішенням Кучма виносив на референдум варіант Конституції, розроблений комісією без урахування поправок нардепів. У той же час ідею референдуму підтримували і націоналісти в Раді.

Мороз згадує, як дізнався про підготовку референдуму і був обурений, адже до того моменту ряд статей нової Конституції був прийнятий і залишався "останній ривок"!

І ось на тлі підписаного указу - 12 пунктів. Учасники цього засідання вже не можуть згадати, чого конкретно стосувалися ці пункти, але мова йшла про розподіл владних повноважень, особливо на місцях.

Безсмертний згадує, що після зустрічі звучали фрази про облік наприклад восьми з дванадцяти або чотирьох. Але угоду досягнуто не було.

І ось ранок 27 червня... Принципові опитування як залишалися невирішеними, так і залишилися, але дамоклів меч над цим скликанням вже занесений і готовий опуститися на шиї депутатів.

Перед початком пленарного засідання в кабінеті Мороза відбулося засідання з представниками фракцій, і там єдності не було: одні депутати пропонували достукатися до пішла в "глухе мовчання" Адміністрації, а інші говорили, що "вже набігалися". Мороз запропонував "хід конем" - відкрити засідання, в його рамках створити робочі групи, куди визначити за кількома ідеологічним супротивникам, а потім проблемні питання приймати "пакетами". Поки ж їх будуть визначати - голосувати ті статті Конституції, що не викликають суперечностей. Засідання буде тривати, поки весь документ не візьмуть, без перерви.

Отже, реєстрація, підтримка пропозицій, робочі групи і поїхали... Були і спізнілі до реєстрації, наприклад, В'ячеслав Чорновіл ледь не втратив свій шанс проголосувати за Конституцію - він запізнився на реєстрацію. Не прийшли до засідання і депутати-міністри - по тим правилам міністри зберігали мандат - був тільки віце-прем'єр з питань Конституції Олександр Ємець і міністр юстиції Сергій Головатий.

Групу з мовного питання очолив Іван Попеску, по Автономній республіці керівником групи був Євген Марчук, державну символіку взяв на себе Володимир Буткевич, а ось власність - одне з найболючіших питань "лівої" частини залу - очолив Олександр Мороз.

Учасники цих груп чи то забули, чи то вирішили обмежитися в спогадах фразами про "гарячих суперечках і пошуках компромісу", але хто і що поступився і які знаходили аргументи - питання все ще відкрите.

Як відомо з подальших, вже досвітніх дебатів у залі, всі питання зав'язали між собою і голосували одночасно, гарантуючи прийняттям прийняття одного і іншого.

Існує міф про "закритих" дверях в зал засідань, з якої ніхто не можу вийти. Справу було і так, і не так - двері були замкнені умовно. По-перше, голова робочої групи Михайло Сирота постійно постатейно доповідав біля трибуни. Але всю аргументацію запам'ятати він не міг фізично, а тому викликав на підмогу своїх колег. Так як статті перемішалися, готовим відстоювати свою частину роботи треба було бути завжди, а тому надовго покидати зал ніяк не представлялося можливим. Але це стосувалося свідомих депутатів. Були й не дуже свідомі...

Мороз згадує, що народні обранці почали розходитися до двох годин ночі - втомлені і вже знесилені. Тоді на допомогу спікеру прийшов регламент, адже засідання ще ніхто не закривав. Мороз оголосив перерву на 10 хвилин і на всю Раду оголосив, що наступним питанням на голосування поставить позбавлення мандатів всіх народних депутатів, які не беруть участі в засіданні - тоді, згідно з регламентом, такий крок був можливий.

Диво відбулося, і депутати з'явилися в зал з виправданнями, голосування продовжилося.

Вистрілювали і пляшки шампанського близько опівночі 28 червня 50-річний ювілей святкував Віктор Мусіяка, також День народження був і у Олександра Лавриновича. Їх вітали і бажали скоріше прийняти Конституцію.

Гетьман згадує, що приблизно в половині третього в кабінеті Мороза знову зібралися голови фракцій разом з заступником спікера Олександром Ткаченком. І тоді Ткаченко запитав, як же будуть святкувати прийняття Конституції. У цей момент присутні зрозуміли, що все вийде. Домовилися прийняти всі до 6 ранку.

Скільки було випито літрів кави - не знає ніхто. Але ось вже світанок... А робота ще не закінчена.

Одним з перших проблемних питань голосувалося питання державної мови в половині дев'ятого. Стаття 10 була прийнята в тому вигляді, в якому існує і сьогодні з єдиною державною українською мовою.

Наступним питанням стали Крим і державні символи. До цих статей підійшли до першої години ночі, виступав глава групи - Євген Марчук - полум'яно і кілька разів, і після довгих умовлянь процес пішов далі.

Аргументували починаючи з вартості зміни прапора, а це за підрахунками нардепів варто було б страждає від гіперінфляції економіці приблизно 100 млн доларів, і закінчуючи тим, що в усьому світі Україна вже відома зі своїми символами, і що там, за кордонами нашої країни про подію в нашій історії за 350 років не знають, і що нерозумно буде виглядати - міняти зараз прапор перед посольствами і все міжнародне співтовариство привчати до нового, і ще десятки причин, чому потрібно голосувати "за".

Годину і п'ятнадцять хвилин депутати обговорювали питання символіки, в 1:55 "за" набрався тільки 291 голос, і Мороз запропонував робочій групі "попрацювати ще".

Півгодини тривали приблизно до 06:30, коли на трибуну вийшов Євген Марчук з пакетом. Одним голосуванням Крим отримував статус автономної республіки, а Україна гімн, прапор і герб, при цьому великий герб встановлювався окремим законом, який ще треба було, та й зараз все ще треба прийняти. "Що вам ще треба?" - запитував Марчук з трибуни. І ось на табло 299 голосів, не вистачає всього однієї, одного голосу.

В залі знову виник хаос з ходінням до трибуни цілими групами, вигуками з місця і нерозуміння, чому навіть такі істотні поступки не можуть подолати опір. Не треба забувати, що до того часу народні депутати виступали майже добу - а голодні, невиспані люди, які працюють вже майже 24 години - це страшні люди на взвинченных нервах.

Ще півгодини обговорень і зауважень і на табло загорілися заповітні 302 голоси, парламентарії вийшли з крутого піке і спереду замріло світло закінчення цього дня Великих торгів та компромісів.

До того часу стало ясно, що Конституцію приймуть. Мороз згадує, що сказав Ткаченко, що потрібно додзвонитися до Адміністрації, щоб до моменту прийняття приїхав Кучма. Ткаченко додзвонився, аргументував, що прийняття Конституції без президента буде ганьбою, і Кучма приїхав.

Голосування за останню статтю пройшло в 9:20 під бурхливі оплески залу, в присутності президента, втомлений голова Тимчасової погоджувальної комісії Михайло Сирота, майже добу простояв біля трибуни вийшов в зал, на його очах були сльози - закінчилася колосальна робота, і тепер в Україні була Конституція.

Після голосування Кучма звернувся до депутатів і однією з найбільш загадкових його фраз стали слова: "Вибачте, що так вас "стимулював". Саме вони стали ґрунтом для міфів про те, що народні депутати ухвалювали Конституцію чи не за велінням президента. Як бачите - все було трохи інакше, і зараз Безсмертний згадує, що тоді, 20 років тому, тільки здавалося, що було протистояння між парламентом і президентом, між комісією й адміністрацією, а тепер, через 20 років, зрозуміло, що ніякого ідеологічного протистояння, по суті, не було.
Після голосування
Після голосування народні депутати, випивши трохи за День народження колег і Конституції, розійшлися спати. Затримався Мороз, якого Кучма покликав з собою на церемонію вручення дипломів випускникам Військової академії. Там між ними відбулася розмова, до якого вони пізніше вже ніколи не повернулися. Кучма запитав Мороза, як йому це вдалося. "Давайте потім якось розповім", - відповів Мороз.

Учасники подій згадують, що напруга була настільки сильною, а робота виснажливої, що до моменту прийняття вже не було сил радіти. Від втоми свято перетворився в будній день, в який хотілося лише одного - спати.
Що народилося 28 червня?
Конституція стала прикладом компромісу між різними верствами українського суспільства в 1996 році - між пострадянським і українським. Це була гарна Конституція, так і залишається - ще не вичерпали весь свій потенціал. Ця остання з пострадянських конституцій нагадує Основний закон Франції, її вважають однією з найкращих Конституцій країн колишнього соцтабору, а в частині прав людини і зовсім одним із зразків у світі.

Вона вимагала подальшої роботи та роботи значною, але давала чітке розуміння, що тепер у України є всі ознаки державності і відкриті всі шляхи для подальшого будівництва країни.

Озираючись назад, Безсмертний вважає, що потрібно було залишити той варіант, який пропонувала комісія вчених і експертів, він був досить збалансованим. "Я і тоді і зараз був прихильником того, що наука - це вершина. І коли вони (вчені-юристи, - ред.) кажуть, що то, то і то треба робити так, то треба робити так і не вигадувати колесо. Насправді, все, що відбувалося тоді - це була битва з досконалістю. Ось я тільки так і сприймаю", - ділиться він своїми висновками.

Але сталося, як сталося, і Конституцію потрібно сприймати як певний суспільний зріз 1996 року, договір еліт, які представляли різні регіони та різні за поглядами регіони країни, яка і через 20 років розривається між минулим і майбутнім.
Погана Конституція
Через кілька років з'явився тренд міркувати, що Конституція мовляв погана. А чому погана? Тому що не працює. І тут виникає питання - чому ж вона не працює.

Однією з причин є те, що Конституція вимагала прийняття величезної кількості подконституционных актів, законів, що регулюють докладно окремі статті. І деякі з цих законів не прийнято до цих пір. Першим "легітимним" урядом, стало перший уряд Юлії Тимошенко просто тому, що до цього в Україні не був прийнятий закон про Кабінет міністрів. Закон, яким встановлюється Великий герб, не прийнятий до цих пір. І так ще десятки-десятки законів.

Наприклад, у Конституції варіанти 2004 року був вписаний "імперативний мандат", а закон, який дозволяє застосовувати його, приймають в 2015 році, через 11 років.

Відповідь, чому закони не приймалися, знаходиться в площині роботи Верховної Ради і президентів, їх співробітництва. Так, після прийняття Основного закону, за часів Кучми частина законів ветировалась, а ще частина "губилася" у коридорах Адміністрації, так і не отримавши підпис глави держави.

Досі не існує навіть приблизного плану прийняття всього переліку законів, які вимагає Конституція, і буде він існувати взагалі - невідомо.

Є і ряд моментів, які були закладені як консенсус між Адміністрацією та Радою, але жоден президент не поспішає їх змінити. Наприклад, норма імпічменту. Навіть улюблена нашими законодавцями Венеціанська комісія настійливо рекомендувала зменшити кількість голосів, яка потрібна для імпічменту, але адже це так зручно, коли відставити тебе може лише три чверті голосів, які ніколи не зберуться.

Через 20 років автори Конституції схиляються до того, що необхідні швидше точкові зміни, ніж повністю переписувати документ. Інша справа, що "хитанням" туди-назад Конституції дискредитували і, можливо, нова потрібна просто для того, щоб сказати: "Ми починаємо заново".
День Конституції - свято, яке святкують не всі
Як Ви відзначаєте День Конституції?" - запитали ми у Олександра Мороза. "Мовчки", - зізнався він.

Автори кажуть, що День Конституції для них є приводом зателефонувати старим однопартійцям, згадати ті дні виснажливої праці і подумати про те, що за 20 років "колупання" в Конституції не призвело ні до чого хорошого.

Чим є День Конституції для звичайних громадян? Додатковим вихідним або приводом згадати про свої громадянські права?

Значення Основного документа недооцінене. Конституція - не фундамент, вона план, за яким держава повинна будувати, зводячи один поверх за іншим. Недооцінюють її й тому, що "будівництво" затягнулося на 20 років, двічі "перебудовуються" пункти, що мають відношення до розподілу влади "у верхах", і єдина зміна, яка може торкнутися громадянина, було внесено ось зовсім недавно, обмеживши право представлення в судах лише адвокатами.

З іншого боку в Україні Конституція надає громадянам досить широкі права, аналізуючи документ можна побачити, що громадянин все ж ставилося в центр держави. Але знову і знову треба ставити питання - де ті закони, які можуть надати кожному з нас реалізувати настільки дбайливо виписані права та соціальні ліфти? Чому замість їх прийняття нинішній політичний бомонд зайнятий "крутійством" і "придумуванням велосипеда"?

Але в деяких країнах і День народження Королеви - національне свято і вихідний, у всіх свої традиції. "Тоді так було прийнято - великий день, свято - вихідний", - згадує Безсмертний.
Що змінилося за 21 рік
"Все крутилося навколо одного - хто відповідає за бардак?" - приблизно так коротко і ємко описав зміни до Конституції 2004 і 2010 років Віктор Шишкін.

Частина з них була правильною по суті, але абсолютно неправильною формою - парламент йшов шляхом порушення процедур, договорів і закривання очей на порушення регламенту. Так повелося з того самого Конституційного договору, так продовжується і тепер - згадайте тільки оперативний вихід "Голосу України" не так давно.

Є кілька моментів, чому починати змінювати Конституцію не коштувало. По-перше, це відкрив "ящик Пандори", починаючи з президента Віктора Ющенка, вже третій голова держави приймається переписувати основний закон замість того, щоб привести законодавство до того вигляду, при якому Конституція зможе працювати. По-друге, зміна принципів розподілу влади призвела до повної плутанини. Президент обирається для виконання одних повноважень, а отримує зовсім інші, як вийшло з Ющенком і Януковичем. Третій момент - зміни до Конституції 2004 року створюють два "центру тяжіння", і знайти "відповідального за бардак" стає проблемою. Якщо розподіл влади за Конституцією 1996 року встановлює главою виконавчої влади президента і його позиція визначає майбутній курс, то правки 2004 року перекладають відповідальність на Верховну Раду - тобто колективне безвідповідальне, яке також залежить і від позиції прем'єр-міністра. Саме це стало причинами парламентської кризи в 2008 році і недавно, вже у 2015-2016 роках.

Зараз підійшли до змін в частині правосуддя, але прийняті поправки до Конституції нічого не варті без прийнятих подконституционных законів. Те ж саме стосується самоврядування, адже деякі статті цієї частини, які повинні регулюватися відповідними законами, залишилися не у справ, тому що у депутатів семи скликань не дійшли до цього руки, а якщо і дійшли, то вони просто загубилися в очікуванні підпису чергового глави держави.

Конституція написана, але робота над нею не закінчено, щоб вона запрацювала, потрібні ще десятки законів, а писати їх майже нікому. У Раді засідають вже діти тих, хто дав Україні Основний закон, багато хто з "батьків Конституції" пішли з життя, а імена їх стираються і залишаться на сторінках архівів на горищах і на сторінках підручників історії.

А в 21-річний ювілей Конституції побажаємо їй повноцінно почати працювати до 25-ти років, і нехай для цього у всіх вистачить сил і мудрості.
Олена Дисюк
за участю Олександра Мороза, Романа Безсмертного, Івана Зайця та Віктора Шишкіна

# data[].attributes.attachment_link.title
Сага про Конституцію: Як з'явився Основний закон України

# data[].attributes.attachment_link.description
Як народжувалася українська Конституція, в яких умовах її приймали? Ще рік тому ми поговорили з учасниками конституційного процесу, з їх допомогою спробували зазирнути за лаштунки. Сьогодні цей текст так само актуальний і цікавий Події 1996 року заклали основу політичного життя України, яка вирує в стінах урядового кварталу з різним ступенем інтенсивності і зараз.

# data[].attributes.attachment_link.title
День в історії. Перші парламентські  вибори в Україні

# data[].attributes.attachment_link.title
«КРИМСЬКІ ТАТАРИ. ДОВГЕ ПОВЕРНЕННЯ»

# data[].attributes.attachment_link.title
Д/ф "Кримські татари: "Крим – наш!" (ф.1)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Депортація кримських татар та їхнє повернення на батьківщину ‒ нерозривно пов'язані теми, але з протилежною долею. Депортація, з одного боку, не сходить із язиків, але з іншого ‒ навколо неї нагромаджені гори брехні й стереотипів. Про повернення ж, навпаки, говорять занадто мало. Щоб розповісти правду і зруйнувати міфи про життя кримських татар від 1941 до 1991 року, Крим.Реалії підготували ексклюзивний цикл матеріалів "Депортація і повернення кримських татар: лікнеп".

Головною причиною депортації кримських татар радянські пропагандисти та їхні сучасні послідовники називають нібито масове співробітництво цього народу з німецькими окупантами під час війни. Що ж насправді відбувалося на півострові з 1941 до 1944 року?

Тема колабораціонізму довгий час належала до табуйованих сюжетів радянської історіографії. Колабораціонізм у роки Другої світової війни був явищем поширеним і існував у кожній окупованій країні.

Щоб зрозуміти суть цього явища в кожному конкретному випадку, необхідно з'ясувати політичні, військові обставини, історичні реалії, спробувати зрозуміти психологічні причини, з якими зіткнулося населення, змушене контактувати з ворогом.

Звинувачення "багатьох кримських татар" у зраді Батьківщини, дезертирстві з частин Червоної армії, переході на бік противника, формуванні "добровольчих татарських військових частин", "звірячих розправах із радянськими партизанами", створенні "татарських національних комітетів" тощо було сформульоване в постанові Державного комітету оборони СРСР № 5859сс від 11 травня 1944 року, на підставі якої кримські татари були виселені з Криму.

Протести щодо факту депортації та несправедливих огульних звинувачень звучали в найперших листах кримських татар ‒ колишніх фронтовиків ‒ до партійно-урядових органів

Протести щодо факту депортації і несправедливих огульних звинувачень лунали в найперших листах кримських татар ‒ колишніх фронтовиків ‒ до партійно-урядових органів. Після ХХ з'їзду КПРС та скасування режиму спецпоселень такі листи, а також колективні петиції до вищих інстанцій набули масового характеру.

В одному з таких листів Меметов із Янгіюля слушно зауважував у зв'язку з книжками Первенцева та Козлова: "Автори цих книжок наклепницьки виступають проти цілого народу ‒ кримських татар, без сорому називають десятки тисяч учасників Вітчизняної війни та партизанів, кримських татар, зрадниками Батьківщини. У цих книжках не згадується жодне прізвище членів і керівників підпільних груп і бійців, командирів партизанських загонів ‒ кримських татар, тоді як багато хто з цих товаришів мають посвідчення про їхню участь у підпільній та партизанській діяльності з підписом самого тов. Козлова, виконувача після звільнення Криму обов'язків заступника голови Комісії у справах підпільних організацій Криму".

Багато є й тих авторів, які й сьогодні намагаються використовувати сталінські документи без належної критики

Звичайно, багато є й тих авторів, які й сьогодні намагаються використовувати сталінські документи без належної критики. Наприклад, у статті анонімного автора "За що Сталін виселяв народи", загальний пафос якої спрямований на доведення думки, що Сталіну було за що виселяти кримських татар, чеченців та інгушів, представників інших виселених народів, читаємо: "Після початку Великої Вітчизняної війни багато кримських татар були покликані в Червону армію. Але служба їхня виявилася недовгою. Процитуємо доповідну записку заст. наркома безпеки СРСР Б. З. Кобулова та заст. наркома внутрішніх справ СРСР І. А. Сєрова на ім'я Л. П. Берії, датовану 22 квітня 1944 року: "Усі мобілізовані в Червону армію складали 90 тисяч осіб, зокрема 20 тисяч кримських татар... 20 тисяч кримських татар дезертирували в 1941 році з 51-ї армії під час відступу її з Криму...".

Автора статті не бентежить дивне формулювання: "20 тисяч мобілізованих ‒ 20 тисяч дезертирували". У нього немає й думки запитати себе, як воювала 51-я армія в 1941 році, які вона при цьому мала втрати і як сталося, що радянські воєначальники здали Кримський півострів на кілька років окупації, зваливши згодом усю провину на "народи-зрадники".

Нагадаємо, що, крім кримських татар, за звинуваченням у пособництві ворогові були депортовані греки, вірмени й болгари. Не говорить автор і того, що в записці Б. Кобулова та І. Сєрова є вказівка на відсутність точної інформації про кількість кримськотатарського населення в Криму ‒ виконавці каральної акції лише приблизно уявляли порядок цифр кримськотатарського населення, що мало бути депортоване.

Дивує не тільки некритичний підхід деяких авторів до відомостей, що містяться в документах, але й та легкість, із якою сучасні автори "роздають оцінки" людям, які потрапили в по-справжньому екстраординарні, екстремальні умови війни. Я хочу частково заповнити цю прогалину, надавши читачеві не безликий образ "солдата 51-ї армії", а історію цілком конкретної людини, мого власного діда, вчителя й історика Абдурамана Барієва (1899-1970), в архіві якого зберігся великий рукопис "Спогади про воєнні роки". Це мемуари "пересічної" людини на війні, простого писаря, бійця 476-го полку 51-ї армії.

У всьому батальйоні придатних до роботи було роздано 18 гвинтівок. Решта 700 солдатів із батальйону стояли перед німцями з лопатою та кайлом. Опір був марним

Ось як описує він події першого етапу боротьби за Крим (24 вересня ‒ 16 листопада 1941 року): "У всьому батальйоні придатних до роботи було роздано 18 гвинтівок. Решта 700 солдатів із батальйону стояли перед німцями з лопатою та кайлом. Міномети й кулемети були поламані й непридатні... Опір був марним".

Це епізоди з життя реальної, а не вигаданої людини, тієї самої, яка у статистиці НКВС вписана серед "20 000 дезертирів кримських татар 51-ї армії". Його війні значно більше підходять епітети "справжня" та "реальна", ніж "героїчна" або "переможна". Прочитавши ці нехитрі рядки ("ненавмисні свідчення", як назвав такі документи особистого походження один історик), вже не хочеться давати прості відповіді й виносити суворі вироки людям, які опинилися між молотом і ковадлом, між іноземним ворогом і власною злочинною владою.

Деякі автори, які культивують міф про особливу провину кримських татар у війні 1939-1945 років., чомусь не звертають уваги на те, що депортація кримських татар була аж ніяк не поодиноким фактом. Репресії, що розпочалися з 1920-х років і були спрямовані на різні групи населення, в період війни набули безпрецедентно масового характеру ‒ тепер уже проти цілих народів. Систематичний характер репресій дає підстави говорити, що постійний пошук "ворогів", "антирадянщиків" був однією з фундаментальних характеристик радянського режиму. Кримські татари були не першими й не останніми, кого Сталін запідозрив у ненадійності, так що повторювати звичний радянський міф про поголовну зраду кримських татар ‒ значить виправдовувати не тільки очевидно злочинний акт депортації, але й усю репресивну політику Сталіна. Режим шукав винних ‒ і він їх знаходив.

Непрямим підтвердженням цієї думки є те, що на території Криму в період окупації існували не тільки горезвісні татарські мусульманські комітети, а й створені німецьким командуванням "Партія істинно-російських людей" (створена в 1942 році), філії "Національно-трудового союзу нового покоління" (створена в 1943 році), "Український національний комітет" (створений у 1943 році).

Проте для одних народів наявність антирадянськи та профашистськи налаштованих організацій (іще треба досліджувати, які були реальні цілі й завдання цих організацій) стало вироком, а для інших ‒ ні. Досить погортати підшивки газети "Голос Крыма", що виходила в період окупації Криму, щоб оцінити етнічний склад авторів та редакції і зрозуміти, що окупаційна влада знаходила підтримку в різних етнічних груп півострова.

Багато підготовчих документів до депортації, як і раніше, засекречені (або знищені)

Причини депортації кримських татар, очевидно, були набагато глибшими й ґрунтовнішими, ніж намагаються показати деякі автори. Колабораціонізм частини кримськотатарського населення був одним із чинників або приводів, що дозволили Сталіну здійснити очищення Криму від корінного населення та інших "ненадійних" етносів.

Здається, комплексне історичне дослідження цієї проблеми проллє світло на досі невідомі деталі цих трагічних подій. На жаль, багато підготовчих документів до депортації, як і раніше, засекречені (або знищені) ‒ зокрема, велика частина документів ДКО і багато разів згадувана в записках Берії "Особлива тека щодо Криму", де, мабуть, концентрувалася інформація, пов'язана з Кримом.

Що ж стосується теми "покараних народів", вичерпною видається позиція автора одного з новітніх досліджень із історії примусових міграцій в СРСР Павла Поляна: "Несправедливість... ‒ у самому прецеденті "покарання народів", що підміняв судові розгляди проти конкретних осіб. Незалежно від будь-якої статистики, приписування колективної провини й застосування колективного покарання за ознакою етнічної належності є серйозним злочином проти людяності, нарівні зі взяттям та розстрілом заручників".
Герої війни: двічі Герой Радянського Союзу ‒ Амет-Хан Султан, Герої Радянського Союзу: Узеїр Абдураманов, Сеїтнафе Сеїтвелієв, Абдраїм Решидов, Абдуль Тейфук, Фетіслям Абілов, прирівняні до них кавалери Ордена Слави трьох ступенів ‒ п'ять осіб, Герой Польщі ‒ Умер Акмолла Адаманов.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радіо свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радио свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радио свобода украина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
донбасс реалии

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новини радіо свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новини україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радіо свобода україна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радио свобода украина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
схеми корупція в деталях

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
верховна рада

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
донбасс реалии

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сергій Громенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Депортація і повернення. Чому кримські татари є викликом для режиму?

# data[].attributes.attachment_link.description
Депортація кримських татар та їхнє повернення на батьківщину ‒ нерозривно пов'язані теми, але з протилежною долею. Депортація, з одного боку, не сходить із язиків, але з іншого ‒ навколо неї нагромаджені гори брехні й стереотипів. Про повернення ж, навпаки, говорять занадто мало.

# data[].attributes.attachment_link.title
Початок державотворчих процесів

# data[].attributes.body
Державотворення (англ. State Building, нім. Staatsbildung, Staatsaufbau)) — комплексний довготривалий процес, спрямований на утворення держави, який включає культурні, політичні, міфологічні, релігійні та ін. чинники.