# data[].attributes.attachment_link.description
Recull d'experiències dels centres a l'entorn del treball per la pau.

# data[].attributes.body
Materials de suport educatiu

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
XTEC - Xarxa Telemàtica Educativa de Catalunya

# data[].attributes.body
Informar i acompanyar els professionals de l' ensenyament

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
éduscol | Ministère de l'Éducation nationale et de la Jeunesse - Direction générale de l'enseignement scolaire

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Le vendredi 13 octobre 2023, le professeur Dominique Bernard a été assassiné et trois personnes ont été blessées à Arras. Cet attentat terroriste intervient trois jours avant l'hommage au professeur Samuel Paty prévu lundi 16 octobre. La communauté éducative qui s'est préparée à cet hommage va accueillir lundi des élèves qui auront été exposés à ce nouvel événement traumatique touchant l'institution scolaire et dont ils auront peut-être vu et partagé les images.

À 14h, une minute de silence sera respectée dans chaque classe en mémoire des victimes des attentats commis contre notre École. En primaire, ce temps d'hommage et de recueillement pourra prendre d'autres formes, pour tenir compte de l'âge des élèves.

Cette minute s'inscrira dans un temps de recueillement et de réflexion avec les élèves, organisé à l'appréciation des équipes pédagogiques.

Dans le second degré, la communauté éducative pourra réfléchir et échanger sur la façon d'accueillir les élèves et de préparer ce moment pédagogique de 8h à 10h lundi.

Dans le premier degré, les professeurs pourront se réunir à la pause méridienne, avant la minute de silence prévue à 14h. Du temps sera ménagé dans la semaine prochaine afin que les professeurs puissent se concerter. À cette fin, le ministre a demandé aux recteurs de reporter les réunions institutionnelles prévues la semaine du 16 octobre.

Un ensemble de principes et de conseils d'actions sont mis à la disposition des équipes pédagogiques et éducatives dans cette page. Ils peuvent être mobilisés à court terme pour répondre aux questionnements et réactions des élèves. Ils pourront aussi être exploités pour nourrir des débats argumentés et mener un travail pédagogique dans la durée.

Quelques principes pour accueillir la parole des élèves

Accueillir l'expression de l'émotion des élèves, sans sous-estimer, y compris chez les très jeunes enfants, leur capacité à saisir la gravité des situations ;

Rassurer les élèves : cet événement est exceptionnel, l'école reste un espace protégé ;

Être attentif au " niveau de connaissance " que les élèves ont de l'événement : certains élèves peuvent n'en avoir aucune connaissance ; d'autres ne disposer que d'éléments partiels, voire erronés, provenant de sources variées. Il faut aider à clarifier les termes entendus et répétés, pour que les élèves ne restent pas enfermés dans un présent dominé par la peur.

Respecter la sensibilité des élèves (le sentiment de peur, d'incompréhension, d'injustice, de révolte...) ;

Définir en équipe pédagogique les actions envisagées, en prenant appui sur tous les acteurs de la communauté éducative.

Informer les responsables légaux, pour les élèves les plus jeunes, des actions pédagogiques entreprises.

Document à consulter pour l'accueil spécifique des élèves du premier degré.

Après évaluation de la situation et en cas de besoin, privilégier les co-interventions, notamment avec les personnels sociaux et de santé, afin de recueillir des paroles d'élèves exprimant un mal-être.

Anticiper d'éventuelles difficultés

Des élèves (et leurs familles) peuvent manifester une opposition à toute évocation à l'école de ces événements violents. Les personnels pourront rappeler que ces questions seront abordées par les élèves entre eux et que par conséquent il est nécessaire :

de rassurer les élèves par rapport à des événements violents ;

de faire jouer à l'école son rôle éducatif en permettant aux élèves de construire un regard éclairé sur les faits de société quelle qu'en soit la violence.

Des enfants peuvent tenir des propos manifestement hostiles ou inacceptables, légitimant, par exemple, les actes violents envers les personnes. Il est du rôle de l'école de rappeler que certains propos (appel à la haine, racisme et antisémitisme, apologie du terrorisme) constituent un délit pénal, sans entrer en discussion polémique avec les élèves concernés. Ces agissements font systématiquement l'objet d'un signalement.

Une possible prise en charge psychologique des élèves

Après des événements traumatiques, les élèves sont exposés, plus particulièrement du fait de leur vulnérabilité, à l'impact médiatique de la crise. Des images violentes, l'expression d'adultes en désarroi, des commentaires au contenu et au ton dramatiques, sur les antennes et dans la sphère privée, sont le quotidien du plus grand nombre.

Les élèves ayant besoin d'une prise en charge médico-psychologique seront orientés dès que possible vers les personnels sociaux et de santé de l'établissement.

Les équipes resteront vigilantes relativement à la persistance de préoccupations chez certains élèves, manifestée par des comportements inhabituels (isolement, tristesse, agressivité...) et communiqueront vers les personnels spécialisés et les parents des élèves concernés.

Éviter la désinformation et la diffusion d'images à contenus violents

Les événements violents, comme des attentats, génèrent un flux d'images et d'informations d'une extrême densité. Certains éléments relèvent de la rumeur non fondée, de la désinformation, de la manipulation ou encore de théories conspirationnistes. Les enseignants peuvent accompagner leurs élèves dans un travail de réflexion et de mise à distance critique des informations qu'ils reçoivent et diffusent, en questionnant leur usage des médias, en particulier les réseaux sociaux. Ce travail doit aussi leur faire prendre conscience de leur responsabilité en cas de diffusion de contenus violents. Cette démarche s'inscrit pleinement dans l'éducation aux médias et à l'information.

Pistes pour aborder les principes fondateurs de la vie en société à l'école primaire

À l'école maternelle, c'est dans les comportements quotidiens que se développe la connaissance de soi et des autres.

L'activité ludique met au jour les conceptions des jeunes enfants, leurs représentations sociales et culturelles sur lesquelles le maître prend appui pour verbaliser les émotions et les sentiments, dans le cadre sécurisant et structurant du " faire semblant ".

Dans les histoires racontées ou lues, les jeunes enfants mobilisent leurs expériences personnelles, leurs visions du monde et leurs connaissances de la littérature pour comprendre le comportement des personnages.

À l'école élémentaire, l'enseignement moral et civique, la littérature (albums, romans, BD, contes, poésie, théâtre), l'histoire, les arts visuels, la musique, sont autant de domaines d'enseignement qui permettent d'aborder les valeurs et les symboles de la République, le respect de l'intégrité de la personne humaine, l'importance de la règle et du droit, le refus des discriminations de toute nature et les enjeux de la solidarité nationale.

Les œuvres de littérature pour la jeunesse, qu'elles soient classiques, patrimoniales ou contemporaines, sont des ressources précieuses pour aborder les principes et les valeurs de la vie en société.

La définition des règles de vie de la classe, si elle ne saurait à elle seule résoudre les problèmes de relations entre enfants, permet d'aborder un certain nombre de normes et de valeurs : respect d'autrui, tolérance, acceptation de la règle...

L'initiation au débat argumentatif permet d'aborder de grandes questions morales (le bien / le mal, le juste / l'injuste...) et de faire l'expérience d'une décentration de son propre jugement.

L'étude des œuvres d'art permet de faire l'expérience d'une émotion esthétique tout en abordant de grandes problématiques humaines qui ont traversé l'histoire.

Pistes pour construire la réflexion et organiser le débat au collège et au lycée

Au-delà de la prise en charge nécessaire des interrogations et des inquiétudes des élèves face à un événement violent, la mission de l'institution scolaire est de transmettre une culture démocratique qui s'appuie sur le respect des droits de l'homme et de l'État de droit. Cette culture se construit notamment par la pratique du débat argumenté qui fait écho au caractère délibératif de la démocratie et au principe du contradictoire dans la justice, et qui constitue ainsi un exercice de citoyenneté à part entière.
Principes et valeurs de la République et droits de l'Homme
Dans le cadre des échanges avec les élèves, le professeur pourra être amené à rappeler l'importance des principes et valeurs de la République et des droits de l'Homme.

La formation de la personne et du citoyen se fonde notamment sur la transmission des principes et valeurs inscrites dans la Constitution de notre pays, dans la Déclaration des droits de l'homme et du citoyen du 26 août 1789 et dans l'ensemble des grands textes des droits de l'homme, européens et internationaux. La connaissance et l'appropriation des droits et libertés fondamentales garantissent le respect de la dignité humaine, le refus de la haine et de la violence.

À consulter

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
éducation à la citoyenneté - valeurs républicaines

# data[].attributes.attachment_link.title
Accueillir les élèves après l'attentat terroriste du 13 octobre 2023

# data[].attributes.attachment_link.description
Une minute de silence sera respectée lundi 16 octobre à 14h dans chaque classe en mémoire des victimes des attentats commis contre notre École.

# data[].attributes.body
Vídeo en francès

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
[responsivevoice_button voice= "French Female " buttontext= "Ecouter l'article "]

Les récents événements posent un grand nombre de questions par rapport à l'approche qu'il faut avoir avec les enfants. Vous retrouverez ci-dessous différents éléments afin d'aider à appréhender au mieux cette démarche

Professeur Gamberge
Pour le Professeur Gamberge, un terroriste est un fanatique qui pense que tout le monde devrait penser comme lui,

...ou bien qui déteste tellement certaines personnes qu'il pense qu'elles n'ont pas le droit de vivre, parce qu'il pense que ces personnes sont responsables de tout ce qui lui arrive de mal. Il ne cherche pas à convaincre, il veut terroriser en tuant, parfois au hasard, parfois en se faisant exploser.

Le terrorisme expliqué aux enfants :
*** Christine Nester
Christine Nester, pédo-psychothérapeute et psychanalyste à Paris, rappelle l'importance de leur en parler et donne des pistes pour les préparer au retour à l'école lundi.
A partir de quel âge doit-on raconter aux enfants les attentats de vendredi ?
Il est nécessaire d'en parler dès qu'ils vont à l'école. Suite aux attentats de Charlie Hebdo, on a constaté que de nombreux enfants étaient angoissés et anxieux car beaucoup l'ont appris à l'école lors de la minute de silence. Il faut vraiment échanger avec eux avant qu'ils y retournent. Il vaut mieux les prévenir dès maintenant qu'ils l'apprennent d'une mauvaise manière lundi. Ce sont des éponges à émotion, ils ressentent déjà ce qu'il s'est passé.
Comment revenir sur cet événement avec des adolescents ?
Il faut leur en parler comme à des adultes et surtout voir si ça réveille d'anciennes blessures ou un mal-être déjà ambiant. Il est très important de faire attention à leur réaction, car ils traversent une période difficile. S'il y a le moindre doute ou symptômes, je préconise de l'emmener consulter.
Quel discours adopté face au fait que les attaques ont eu lieu dans des lieux publics comme un stade, des bars et une salle de concert ?
Le message passé est que ça peut arriver à n'importe qui, à " monsieur tout le monde ". Il faut leur dire que c'est un événement rare, qui n'arrive pas tous les jours. Le but est de ne pas les inquiéter, paniquer et dramatiser. Si vous dites à votre enfant de ne pas prendre le bus à partir de maintenant alors qu'il le prenait avant, ça va l'effrayer. Il ne faut surtout pas changer ses habitudes, mais le rassurer.
Justement, quels sont les mots à utiliser de préférence ?
Vous pouvez leur faire comprendre qu'en tant que parents, vous les protégez, tout comme la police, qu'il ne leur arrivera rien et que ce type de drame ne peut pas se prévoir à l'avance. Ce sont des faits isolés. Il peut être aussi utile de préciser qu'ils sont liés à des conflits qui ont lieu à l'extérieur de la France et que des mesures ont été prises par l'Etat.
Faut-il leur expliquer ce qu'est un jour de deuil national ?
La minute de silence pour Charlie n'avait pas été expliquée, or, c'est important. Je ne sais pas ce que les écoles vont décider, mais je pense qu'ils vont en parler en classe. Il faut l'expliquer simplement, sans faire de secrets ou de cachotteries. Mettre des mots sur l'angoisse.
Il y a les mots et les images. Comment les protéger de celles qui peuvent les choquer ?
Elles sont bouleversantes, c'est aussi une des raisons pour lesquelles il faut leur en parler avant. Les images circulent vite et vont sûrement échapper aux parents. Dès qu'ils sont au collège, la communication entre s'intensifie d'où la nécessité de les prévenir en amont.

Sources : http://www.20minutes.fr/societe/1730415-20151114-attentats-paris-comment-parler-enfants

***
Serge Tisseron
Comment parler aux enfants des attentats du 13 novembre 2015 ? Le pédopsychiatre Serge Tisseron aux Maternelles (France 5) une approche calme et pédagogique en cinq points.... A nouveau tristement d'actualité aujourd'hui..

Comment parler avec les enfants petits ou grands des six attaques terroristes simultanées du 13 novembre 2015 qui ont fait au moins 120 morts à Paris et Saint-Denis ? Spécialiste de l'enfance et du rapport aux images, le pédopsychiatre Serge Tisseron proposait aux Maternelles (France 5) - après les attentats de janvier 2015 - une approche très intéressante en cinq points - hélas à nouveau d'actualité

- Donner des repères géographiques sur une carte

- Ce qu'il faut dire pour les tout petits avant 4 ans, les rassurer, pour les plus grands, leur expliquer calmement et surtout leur demander ce qu'ils en pensent.

- Les mots qu'il faut employer, y compris des aveux d'ignorance (est-ce que ça va se reproduire ?).

- Exprimer ses émotions, mais sans excès et laisser les enfants exprimer les leurs.

- Ne pas hésiter à les impliquer dans les élans de solidarité.

https://youtube.com/watch?v=NwKliug6snY

***

Comment les pays luttent contre le terrorisme ? - 1 jour, 1 question propose de répondre chaque jour à une question d'enfant, en une minute et trente secondes. Le commentaire explicatif est toujours drôle, le dessin est léger et espiègle. L'intention est d'aider l'enfant à construire son propre raisonnement et à obtenir les clés qui lui permettront de se forger sa propre opinion

Ressources diverses :
Une double page sur comment en parler à l'École (suite aux attentats de Charlie Hedbo) : mq_charlie_2 Youpi - Violence, des mots pour comprendre le monde - 5-8 ans Okapi - Pourquoi y a-t-il des fanatiques ? - 10-15 ans Phosphore - Que veut l'Etat islamique - A partir de 14 ans
A lire aussi : http://kaleidoscope-kids.eu/comment-eviter-que-les-enfants-aient-peur-du-terrorisme/
Attentat de Paris : Spécial parents et enseignants

# data[].attributes.attachment_link.title
C'est quoi le terrorisme ? Le terrorisme expliqué aux enfants !

# data[].attributes.attachment_link.description
Les récents événements posent un grand nombre de questions par rapport à l'approche qu'il faut avoir avec les enfants. Vous retrouverez ci-dessous différents éléments afin d'aider à appréhender au mieux cette démarche Professeur Gamberge Pour le Professeur Gamberge, un terroriste est un...

# data[].attributes.body
Enllaç francès

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Cet article a pour but de fournir aux enseignants une banque d'outils et de ressources dans lesquels ils pourrons piocher ou se documenter pour les aider à aborder les attentats, le terrorisme, le fanatisme...

Affiche réalisée par LES CARTONS

madevys@wanadoo.fr

Attentats : que s'est-il passé en Espagne ?
Pourquoi en parle-t-on ? Parce que jeudi 17 août, le groupe terroriste Daech a commis des attentats dans deux villes espagnoles, à quelques heures d'intervalle. Au moins 14 personnes ont été tuées et une centaine d'autres ont été blessées.
Un article d' 1 jour 1 actu

Le P'tit Libé : l'attentat de Manchester
Le lundi 22 mai au soir, il s'est passé quelque chose de très grave en Angleterre, à la sortie d'un concert de la chanteuse Ariana Grande. 22 personnes ont été tuées et 59 blessées dans un attentat. Le P'tit Libé te donne les clés pour comprendre ce qu'il s'est passé.
Lire : cliquer ici
Selon leur âge, les enfants ne réagissent pas de la même manière aux évènements tragiques. Pour leurs parents, il n'est pas toujours évident de trouver les bons mots pour expliquer la situation et rassurer. Voici quelques conseils.
Lire : cliquer ici

Après les attentats, des livres pour parler aux enfants

Chaque semaine dans Les pages jeunes, " Libération " passe en revue l'actualité de la littérature jeunesse. En ce jour d'hommage national, la rédaction a établi une sélection d'ouvrages pour tous les âges traitant de ces questions. Ni simplistes ni gnan-gnan, mais beaux et touchants.

Découvrir : cliquer ici

C'est quoi, Daesh ?

Daesh et l'État islamique, est-ce la même chose ? Les p'tits journalistes de France Info junior se sont posé beaucoup de questions à propos de l'organisation terroriste responsable des attentats du 13 novembre. Un spécialiste de Daesh répond à leurs interrogations.

Voir : cliquer ici

Pourquoi des ados partent-ils faire le Djihad ?

Voir : cliquer ici

Attentats de Paris : des lectures pour aller plus loin

Les attentats de Paris ont été très violents. Les terroristes ont tué des innocents. Dans un premier temps, on a besoin de comprendre les faits, ce qui s'est réellement passé, en lisant des articles par exemple. Plus tard, on se pose des questions plus profondes sur la vie, le bien, le mal, la mort. La philosophie peut t'aider à y répondre... Voici une sélection de livres pour aller plus loin... A lire sur 1 jour 1 actu

Lire : cliquer ici

Dossier spécial après les attentats de Paris

Les attentats terroristes qui ont frappé Paris le 13 novembre dernier soulèvent de multiples questions : qui sont les terroristes de l'organisation État islamique ? Pourquoi s'en prennent-ils à la France ? 1jour1actu te propose des articles et des vidéos pour mieux comprendre.

Lire : cliquer ici

Pourquoi des attentats ont-ils eu lieu à Paris ?

Le vendredi soir, les Français sortent avec leurs amis pour voir un match de foot, écouter un concert de musique ou boire un verre. Vendredi 13 novembre 2015, des terroristes ont choisi ce moment de détente pour attaquer six endroits très fréquentés de Paris. Le but de ces terroristes : semer la terreur et nous faire peur, en tuant, au hasard. Pourquoi la France est-elle une cible importante pour les terroristes ?

Voir : cliquer ici

Parler des attentats à l'école : " libérer la parole et écouter, avant de rétablir les faits "

Un, dossier disponible sur le site de VousNousIls

Voir : cliquer ici

La France sous le choc des attentats à Paris

Un dossier disponible sur le site "Les petits citoyens"

Voir : cliquer ici

Un livret pour trouver les bons mots et répondre aux enfants

Télécharger : cliquer ici

Accueillir la parole des élèves après les attentats terroristes

Un dossier par CANOPE

Voir : cliquer ici

Attentats de Paris, que dire aux plus petits ?

Un dossier sur le site de Pomme d'Api

Voir : cliquer ici

Édition Petit Quotidien : Pour le monde entier, la France est le pays qui représente les libertés

Télécharger : cliquer ici

Édition spéciale Petit quotidien spécial attentats du 13 novembre à Paris

Télécharger : cliquer ici

Édition spéciale Mon quotidien spécial attentats du 13 novembre à Paris

Télécharger : cliquer ici

Attentats de Paris du 13 novembre 2015, ressources pour la classe. Académie Orléans-Tours

Groupe de travail CLEMI/DANE : N. Lépinoux-Chambaud, I. Abiven, K. Prévost - Sorbe, V. Patigniez, C. Dupuy, N Le Luherne.

Voir : cliquer ici

Pourquoi y a-t-il des fanatiques ?

Un dossier à lire sur Okapi

Pourquoi y a-t-il des fanatiques ?

Un dossier d'Okapi

Lire : cliquer ici

Lettre de la ministre de l'Éducation nationale, de l'Enseignement supérieur et de la Recherche aux parents d'élèves à la suite des attentats du 13 novembre

Lire : cliquer ici

ARTE - Journal Junior

Une page d'Astrapi pour en parler avec tes parents

Une page pour en parler avec tes parents

Page Astrapi

Télécharger : cliquer ici

Pour vous aider à parler des attentats avec vos enfants

Lire : cliquer ici

C'est quoi le terrorisme ? ? ?

Le terrorisme fait peur : ce mot vient d'ailleurs du mot " terreur ". Mais qu'est-ce que le terrorisme ? Cette vidéo t'aide à comprendre le sens de ce mot.

C'est quoi, le djihad ? ? ?

Djihad, c'est un mot qui fait peur. Les terroristes qui ont attaqué Charlie Hebdo et un magasin juif ont dit qu'ils faisaient le djihad. Les terroristes utilisent ce mot de la religion musulmane pour pour justifier ce qu'ils font. " C'est quoi, le djihad ? " Cette vidéo t'aide à comprendre.

Serge Tisseron "Faut-il en parler aux enfants ?"

Savoir accueillir la parole des élèves après les attentats terroristes en Ile-de-France

Les attentats meurtriers perpétrés le 13 novembre à Paris et en Seine-Saint-Denis ont porté atteinte aux valeurs qui fondent notre République et notre École. L'École a, à l'égard des élèves, une responsabilité essentielle  : celle de rassurer et d'expliquer.

Lire : cliquer ici

"Liberté de conscience, liberté d'expression" sur Eduscol

Outils pédagogiques pour réfléchir et débattre avec les élèves" sur Eduscol

Lire : cliquer ici

Attaques terroristes : quatre idées pour en parler aux enfants

Depuis les attentats qui ont fait 17 morts le 8 janvier 2015, de nombreux parents se demandent comment aborder ce sujet avec leurs enfants. Francetv info livre quatre pistes pour entamer la discussion.

Voir : cliquer ici

Le Petit quotidien : "Comprendre la guerre contre les djihadistes"

Lire : cliquer ici

Après l'attentat de Charlie Hebdo, des outils éducatifs

Après l'émotion vient le moment de la réflexion, des échanges, de l'action, de l'éducation. Plusieurs outils ont déjà été mis en ligne pour les enseignants et les éducateurs.

Accéder aux ressources : cliquer ici

Attentats à Paris : que dire aux enfants ?

Lire : cliquer ici

Primaire : Agnès Florin : Que faire lundi matin ?

Que faire dans sa classe lundi matin après les fusillades parisiennes ? Professeure de psychologie, spécialiste de l'école maternelle, Agnès Florin invite à laisser s'exprimer les enfants et à donner tout sa place au sens du collectif.

Lire : cliquer ici

Les enfants ont besoin de comprendre les "mots des grands"

Les mots de l'actualité sont parfois difficiles à comprendre pour les plus jeunes. Afin de les aider à trouver des repères dans le flux d'informations actuel, nous vous proposons, avec le magazine Youpi, une explication à hauteur d'enfant de quelques "mots de grands".

Découvrir : cliquer ici

Pour une école de la fraternité
Dossier du café pédagogique en partenariat avec Libération
Liberté, Egalité, Fraternité. Trois mots qui pèsent dans la mémoire collective et qui font projet. Trois objectifs aussi que l'Ecole a perdus de vue, en supposant qu'elle n'ait pas considéré qu'ils concernaient le citoyen, et donc, par définition, pas l'élève.
Pourtant, en ce début du XXIème siècle, la vieille devise interpelle à nouveau la société et l'Ecole dans des circonstances dramatiques. L'exigence d'une éducation à la tolérance et à la collaboration est maintenant reconnue. Car pour l'Ecole, la difficulté ne consiste pas tant à enseigner les principes républicains qu'à les faire vivre par les élèves. Mais comment faire ?

Lire : cliquer ici

Citation Martin Luther King dans ASTRAPI - Bayard

Numéro du 15 Novembre 2015

Découvrir : cliquer ici

Revue de presse (mur Padlet)

Accéder : cliquer ici

Après les attentats de Charlie Hebdo, la France a de nouveau été frappée par le terrorisme, le 13 novembre. Comment les parents peuvent-ils répondre aux questions des enfants sans transmettre leurs propres angoisses ? Un article de l'Express

Lire : cliquer ici

De nombreux parents s'interrogent sur la façon dont ils peuvent parler des attentats à Paris à leurs enfants. En janvier, suite aux attentats de Charlie Hebdo, nous avions interrogé le pédopsychiatre Frédéric Kochman, responsable de la clinique pour adolescents Lautréamont à Loos-lez-Lille.

Lire : cliquer ici

Dans le cercle Charlie : en parler avec les élèves / Parler des attentats avec les élèves

Échanger : cliquer ici

Serge Tisseron : Que faire lundi au collège ou au lycée ?

Que faire lundi quand on est professeur en collège ou au lycée ? Psychologue, psychanalyste et psychiatre de métier, Serge Tisseron est bien connu des enseignants, notamment pour ses travaux sur les écrans et les jeunes. Il présente les points sur lesquels les enseignants doivent mettre l'accent suite aux fusillades.

Lire : cliquer ici

23 dessins qui rendent hommage aux victimes des attentats de Paris

Sur les réseaux sociaux, de nombreux dessinateurs -professionnels et amateurs- ont voulu exprimer leur émotion face aux attentats du 13 novembre à Paris.

Voir : cliquer ici

Un article sur le blog de Serges Busseron relatif aux attentats de Charlie Hebdo, mais malheureusement toujours d'actualité !

Lire : cliquer ici

Un article sur le site Philosophie magazine par Edwige Chirouter

Lire : cliquer ici

La vidéo de BrainPop sur le terrorisme

Un film, un quiz et bien d'autres ressources...

Voir : cliquer ici

Les attentats que nous connaissons depuis hier, 13 novembre, nous choquent tous. Nous vous proposons, parents, adultes, de relire cette interview de la pédopsychiatre Catherine Jousselme qui, au moment des attentats de janvier 2015, nous expliquait comment les enfants réagissent à des évènements violents de ce type et comment nous pouvons leur en parler. Un article sur Bayard Presse...

Lire : cliquer ici

#JeSuisParis, en dessins

Sur le site de Libération

Voir : cliquer ici

Un mur Padlet de dessins de presse

Voir : cliquer ici

Pour les questions que tu te poses suite aux attentats d'hier, à Paris, regarde cette vidéo d'1 jour-1 actu qui t'explique comment les états luttent contre le terrorisme. a Voir sur le site d'Okapi

Voir : cliquer ici

Le canevas d'une enseignante, base à la discussion avec ses élèves

Voir : cliquer ici

Parler des attentats aux 3-10 ans : questions-réponses

Lire : cliquer ici

C'est quoi le terrorisme ? - le Professeur Gamberge

Pour le Professeur Gamberge, un terroriste est un fanatique qui pense que tout le monde devrait penser comme lui, ou bien qui déteste tellement certaines personnes qu'il pense qu'elles n'ont pas le droit de vivre, parce qu'il pense que ces personnes sont responsables de tout ce qui lui arrive de mal. Il ne cherche pas à convaincre, il veut terroriser en tuant, parfois au hasard, parfois en se faisant exploser.

Voir : cliquer ici

Faire face aux attentats - des ressources pour les enseignants

Voir : cliquer ici

Parler des attentats du vendredi 13 novembre à Paris

Voir : cliquer ici

Un article dans le Journal Des Enfants

Lire : cliquer ici

C'est quoi vigipirate ? 1 jour, 1 question

Voir : cliquer ici

Quiz : cliquer ici

60 illustrations pour évoquer les attentats

Voir : cliquer ici

Que veut "l'État islamique" ?

Un dossier de Phosphore

Que veut "l'Etat islamique" ?

Phosphore

Lire : cliquer ici

Pourquoi l'homme est-il violent ?

Et les enfants alors ?

Un dossier sur Educavox avec de nombreuses ressources

Voir : cliquer ici

Le P'tit LIBE : Les attentats à Paris

Vendredi soir, tu as dû entendre qu'il s'est passé quelque chose de très grave. Le P'tit Libé te propose de te donner les clés pour comprendre ce qui est arrivé. Mais n'hésite pas à poser des questions à tes parents si tu n'es pas sûr d'avoir bien compris.

Cette édition a été rédigée par Sophie Gindensperger, Isabelle Hanne et Elsa Maudet. Merci aux pédopsychiatres Marie-Rose Moro et Thierry Baubet pour leur relecture attentive.

Lire : cliquer ici

# data[].attributes.attachment_link.description
Cet article a pour but de fournir aux enseignants une banque d'outils et de ressources dans lesquels ils pourrons piocher ou se documenter pour les aider à aborder les attentats, le terrorisme, le fanatisme... Affiche réalisée par LES CARTONS madevys@wanadoo.fr Pourquoi en parle-t-on ?

# data[].attributes.headline
La radicalització es detecta però no se n'informa.

# data[].attributes.subject
La radicalització es detecta però no se n'informa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Raül Garcia i Aranzueque - barcelona

John Horgan, professor del departament de psicologia a la Universitat de l'Estat de Geòrgia i especialista en la psicologia del terrorisme, comenta el procés que duu a cometre atemptats com els de Barcelona i Cambrils.

Com s'explica que uns joves en aparença integrats en la societat esdevinguin terroristes?

No sabem per què alguns s'involucren en actes terroristes i d'altres no. Els terroristes no en tenen prou de parlar i donen prioritat a l'acció. Creuen que la violència és l'única resposta, que és legítima des d'un punt de vista moral, i que només es pot crear una societat millor si es posa en marxa una revolució violenta. La majoria es converteixen en terroristes quan senten que no tenen res a perdre i que els espera una vida millor.

Com es pot detectar la radicalització?

La majoria de persones experimenten canvis visibles durant la radicalització que són fàcilment detectables. El problema és que els amics, la família, els companys de feina i tothom qui veu els canvis en el seu comportament no n'informa. Ni tan sols saben com entomar-ho o no en diuen res a ningú per por de les conseqüències. D'això en diem l'efecte espectador.

Els processos de radicalització segueixen algun patró concret?

No. El camí més conegut és quan la gent se sent agreujada, aïllada, privada d'alguna cosa i ultratjada i, alhora, s'identifica amb el patiment d'un col·lectiu victimitzat. Aleshores, comencen a creure que tenen l'obligació moral de convertir aquests sentiments en acció i que la violència contra civils és un mitjà necessari per assolir un fi superior. D'altres es radicalitzen d'una manera menys sistemàtica i s'hi impliquen perquè algun membre de la família ho ha fet. Algunes persones que participen en actes terroristes ni tan sols tenen idees radicals. Senzillament s'hi fiquen perquè els atrau l'emoció d'enrolar-se en un projecte nou i la fantasia de l'aventura.

Qui els influeix més: els imams? Les xarxes socials?

Normalment es produeix una combinació d'influències. Jo no crec en l'anomenada autoradicalització. Sempre hi ha alguna influència externa. La major part dels terroristes que he entrevistat es van radicalitzar simplement mirant les notícies i per coses del dia a dia. El rol dels reclutadors, de les xarxes socials i dels imams consisteix a donar oportunitats d'implicar-se en actes terroristes i d'oferir acompanyament o justificació.

L'escola pot tenir algun paper contra la radicalització?

Sí, l'escola pot oferir un espai per discutir els perills d'implicar-se en actes terroristes i per educar els joves. També es pot parlar obertament d'aquests afers si es tem que hi ha estudiants que s'estan radicalitzant. Les escoles poden ser un lloc de detecció precoç de la radicalització que ajudi a aturar-la de manera constructiva.

I les comunitats musulmanes?

Els musulmans formen part, com tothom, d'una comunitat més gran. Els musulmans no han de tenir un paper específic i diferent del d'altres. Combatre el terrorisme és responsabilitat de tothom. Els qui es converteixen en terroristes no són veritables musulmans.

Com s'ha de lluitar contra la radicalització?

La majoria de reclutadors de terroristes s'aprofiten de joves vulnerables per les seves circumstàncies, per avorriment i altres factors. Si se'ls ofereixen alternatives positives podrem reduir l'abast del terrorisme. Hem de ser realistes, però. Mai podrem vèncer del tot el terrorisme. No estem sent prou creatius a l'hora de combatre la radicalització.

# data[].attributes.attachment_link.title
"La radicalització es detecta, però no se n'informa"

# data[].attributes.attachment_link.description
Raül Garcia i Aranzueque - barcelona John Horgan, professor del departament de psicologia a la Universitat de l'Estat de Geòrgia i especialista en la psicologia del terrorisme, comenta el procés que duu a cometre atemptats com els de Barcelona i Cambrils. Com s'explica que uns joves en aparença integrats en la societat esdevinguin terroristes?

# data[].attributes.headline
Ens integrem de dilluns a divendres i ens desintegren els caps de setmana.

# data[].attributes.subject
Ens integrem de dilluns a divendres i ens desintegren els caps de setmana.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Arran dels atemptats a Barcelona i Cambrils, la invisibilització de les veus musulmanes als mitjans han donat una petita treva. Bona prova d'això són les contínues aparicions televisives de Míriam Hatibi, la fotografia viral de Hanan el Yazidi abraçant-se a la seva professora de l'institut, la Maria Majó, o el taxista marroquí Zaher Zinjli, que va evacuar una dona gran de la Rambla de la qual ha acabat fent-se amic. Totes aquestes històries han servit per donar veu a una comunitat infrarepresentada a l'espai mediàtic i han mostrat l'èxit de la convivència cultural a Catalunya.

Tanmateix, no tots els joves catalans amb pares magrebins han superat amb èxit el repte de construir aquesta identitat diversa. És el cas de la Sara, el nom fictici d'una jove de Barcelona que va fugir de casa amb 17 anys per evitar les normes dels seus pares, nascuts al Marroc, que no la deixaven continuar estudiant un cop va acabar l'ESO, ni tampoc participar en competicions esportives, la seva gran passió. Tampoc veien amb bons ulls que tingués amics o parelles no musulmanes. La Sara, que va créixer a Catalunya, denuncia que les normes ultraconservadores dels seus pares estaven influïdes pel sectarisme del seu imam. "Ens integraven entre setmana i ens desintegraven els caps de setmana", explica a NacióDigital, en referència a la mesquita.

Imatge d'arxiu de l'inici del curs escolar. Foto: Martí Albesa

La Sara demana dedicar més esforços a integrar, formar i dialogar amb els pares migrats que, com els seus, no tenen estudis bàsics i imposen un estil de vida massa rígid als seus fills. Davant d'aquesta situació, sovint es rebel·lava i el seu pare li va pegar més d'un cop. Quan a l'escola es van assabentar, van comunicar-ho a l'assistenta social, que al seu torn va parlar amb els seus pares. Ella ho considera un "disbarat" i poc després, amb disset anys, va fugir de casa.

La Sara explica que el seu cas no és aïllat i que a les escoles "s'hauria de fer un seguiment de les noies que deixen d'estudiar"

Avui dia, els seus pares creuen que viu a Estats Units, però no ha marxat de Catalunya. Defensa que el seu cas no és aïllat i que a les escoles "s'hauria de fer un seguiment de les noies musulmanes que deixen l'escola" obligades pels seus pares. Segons la Sara, el seu imam encoratjava aquestes fèrries regles, i apunta que els líders religiosos tenen especial influència en famílies com la seva: sense estudis i tradicionals. "Els assistents socials haurien de treballar amb els nostres pares i els imams que els aconsellen, no amb nosaltres, que hem crescut aquí i no ens cal integrar-nos enlloc", resumeix.

Osona perd població estrangera per primer cop des de l'any 2000. Foto: Adrià Costa

"Vius entre dos mons i sents que no tens identitat"

L'adolescència de la Sara va ser complicada: "Quan tens 14 anys, sents que no tens identitat. Estimes moltíssim els teus pares, però el que ells creuen que és el millor per a tu, no ho vols". No va ser capaç de gestionar aquesta identitat múltiple, amb elements occidentals i musulmans. "Vius entre dos mons, un a l'escola, al club [esportiu], al carrer, i un altre a casa i a la mesquita, que és una altra realitat paral·lela".

L'experiència de la Sara contrasta amb la de Cheima El Jebary, una jove musulmana de Sant Pol de Mar de 22 anys, que ha viscut aquest procés d'una manera radicalment diferent. El Jebary, que coordina les seus de l' Associació Joventut Multicultural Musulmana, no va viure cap "crisi d'identitat" perquè, segons creu, no existeixen dos mons oposats, sinó "molts mons i moltes identitats que van sumant-se". "No pots demanar a un adolescent que es defineixi per si és d'aquí o d'allà: serà un poc d'aquí i un poc d'allà, però no has d'escollir", detalla a NacióDigital.

Una nena ensenya una llibreta on es llegeix Foto: Adrià Costa

El Jebary recorda que hi ha moltes famílies en les quals "qualsevol decisió important passarà sempre per l'imam" i per això reclama repensar el seu rol. "Fa falta una formació reglada que sigui la que et permeti liderar el discurs religiós", reclama El Jebary, que creu que això evitaria que hagi de venir "una persona del Marroc que no coneix aquesta realitat", la catalana. La jove, que estudia Treball Social, creu que les administracions no ajuden a afavorir una concepció de l'islam "com a filosofia de vida" i no com el que s'entén ara: l'obligació de resar i un codi de normes pràctiques. "L'administració et dona l'esquena quan dius que vols fer educació islàmica a les escoles", denuncia, i recorda que "hi ha instituts que impedeixen les joves anar a classe amb vel". Tot plegat no ajuda a construir un altre islam, més humanista i menys pràctic.

"Les administracions no ajuden a afavorir una concepció de l'islam com a filosofia de vida"

El Jebary és conscient que part de la comunitat musulmana veu amb el recel el procés d'assimilació dels joves musulmans que han nascut a Catalunya. Això fa que alguns pares musulmans prefereixin que els seus fills portin una vida més en consonància amb l'islam ortodox. El Jebary té una teoria que explica aquest fet: la societat estableix una divisió entre uns i els altres (els musulmans). Quan els "altres" entren al món dominat per la cultura occidental, ho poden passar malament i ser discriminats. "Els pares musulmans tenen tan naturalitzada aquesta condició d'inferioritat, que abans que els seus fills siguin menystinguts, prefereixen que es quedin dins de la comunitat". En resum, es tracta d'un mecanisme de protecció.

L'objectiu dels imams: mantenir a tota costa el vincle amb el Marroc

Jordi Moreras és un dels principals experts en islam del país i ha fet la seva tesi doctoral sobre la figura dels imams a Catalunya. Moreras creu que l'experiència traumàtica de la Sara amb el seu imam és "la prova d'un conflicte generalitzat" a moltes mesquites catalanes, assenyala a NacióDigital. El problema rau en el fet que "l'imam vol intentar mantenir el vincle amb les tradicions i els costums d'origen". D'aquesta manera, la seva feina acaba tenint més a veure "amb la nostàlgia del passat i amb mantenir aquest pont cultural, que no amb la pràctica de l'islam". Creu que el repte dels imams és "fer una aproximació al fet que suposa ser musulmà a Catalunya, que òbviament és diferent del que significar ser-ho als seus països".

Aquesta ànsia dels imams perquè les noves generacions no perdin el vincle amb el país d'origen dels seus pares també es troba a moltes llars, com a la de la Sara. "Els anhels que aboquen aquests pares no és més que un mecanisme de reproducció de la tradició d'origen", explica Moreras. Aquest intent perquè els joves catalans de famílies musulmans es "mantinguin fidels" als costums genera moltes tensions. "És un procés de socialització que relaciona aquests joves amb una realitat que no coneixen, i que no és la del seu país d'origen, sinó la dels seus pares, que a més coneixen a través d'uns criteris sovint idealitzats", apunta Moreras.

"Alguns joves poden rebutjar-ho i altres observen que l'islam els proporciona una identitat que els connecta, i els agrada", assenyala l'expert. Moreras alerta que la societat catalana no ajuda a viure amb normalitat aquesta diversitat: "Aquí se'ls demana algunes coses, però després se'ls nega altres, se'ls continua considerant immigrants i pateixen atacs racistes", explica Moreras. Al final, els joves musulmans es troben entre l'espasa i la paret: la comunitat islàmica té por que s'acabin assimilant a la societat catalana, que al seu torn no els considera catalans. És el que li passa sovint a Cheima El Jebary, que veu com encara avui dia molts no entenen "que porti vel que i que sigui de Sant Pol de Mar".

L'intent perquè els joves catalans de famílies musulmans es "mantinguin fidels" als costums genera moltes tensions

"El problema no són les dobles identitats", apunta Moreras, "sinó que les referències d'un lloc i un altre s'oposen mútuament", i posa com a exemple el fet que a joves com la Sara no se'ls permeti fer esport o sortir de festa. "El problema és que quan els imams desenvolupen la seva tasca de guia de referència, i indiquen el que està bé i malament a les famílies, barregen altres elements que tenen a veure amb les pràctiques culturals, com és el paper de la dona a l'espai públic".

La diversitat a l'aula: una tasca a mig fer

L'alumnat immigrant a Catalunya va passar d'un 2,5% a un 15% del 2000 al 2010, explica a NacióDigital Ismael Palacín, director de la Fundació Jaume Bofill. Creu que l'acollida llavors "va ser un èxit perquè el sistema "no va trontollar" i va ser capaç de mantenir la qualitat al mateix temps que acollia alumnes "que no dominaven la llengua i sovint tenien situacions familiars de molta precarietat". Tanmateix, Palacín apunta que després d'aquell primer "èxit", el sistema "s'ha relaxat" i el camí ha quedat a mig recórrer.

Una aula d'una escola de Granollers. Foto: Ajuntament de Granollers

En Ramon Barlam és mestre a l'Institut Cal Gravat de Manresa i està especialitzat en l'atenció a la diversitat. Creu que les aules d'acollida que es van crear el 2005 i que es van repensar ara fa dos anys són "sense cap dubte el més innovador que s'ha fet en matèria d'educació a Catalunya". Les aules d'acollida van ser, per Barlam, "un model valent i atrevit que és totalment contraposat al francès, on s'aïlla als nens migrats en determinats barris i on es generen guetos".

"La identitat a l'adolescència com més es configura no és a l'aula, a les classes lectives, sinó a les activitats d'oci i lleure", detalla Ismael Palacín, que exigeix que s'inverteixi més "en polítiques de reforç, de tutorització i d'activitats extraescolars". El director de la fundació està convençut que només amb més recursos i més formació al professorat en matèria de multiculturalitat es podrà aconseguir que els fills d'immigrants deixin de tenir les taxes d'abandonament escolar més altes. Palacín posa com a exemple Canadà, on els estudiants fills d'immigrants tenen millors resultats que els fills d'autòctons. Palacín demana treballar amb la canalla, però també implicar els pares a la comunitat educativa.

(Mostra el teu compromís amb el model de periodisme independent, honest i de país de NacióDigital, i fes-te membre de SocNació per una petita aportació mensual. Fes clic aquí per conèixer tots els avantatges i beneficis. Apunta't a la comunitat de NacióDigital, perquè la informació de qualitat té un valor.)

# data[].attributes.attachment_link.title
​"Als joves musulmans ens integren de dilluns a divendres i ens desintegren els caps de setmana"

# data[].attributes.attachment_link.description
Una jove barcelonina d'origen magribí denuncia el conservadorisme d'alguns imams i la seva gran influència en les famílies | Els adolescents musulmans es troben amb el repte de construir la seva identitat diversa: No els entra al cap que pugui portar vel i ser de Sant Pol de Mar

# data[].attributes.body
Jo sóc refugiat

# data[].attributes.attachment_link.description
Campaña contra los rumores racistas y xenófobos elaborada por CEAR-Euskadi www.cear-euskadi.org/notedejesenredar

# data[].attributes.body
Propostes per alumnat ESO

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Passada la primera resposta en calent, els atemptats ens deixen molts deures. Cal un compromís col·lectiu: que les víctimes no ho hagin estat en va, que la seva mort serveixi per impedir que fets així es repeteixin. D'una banda, els devem aquest esforç; de l'altra, no tenim por, però no en tenim perquè creiem que, actuant a temps, aturarem el terrorisme, no perquè pensem que per art de màgia no es tornarà a produir.

Durant la manifestació del 26 em va semblar clar. Tothom ha de poder acudir-hi, però anar-hi no pot ser un gest per quedar bé, ha de ser una voluntat de canvi individual i col·lectiva: de les autoritats si s'han comès errors, de la població de Catalunya, que ha d'evitar la islamofòbia i les represàlies, i de la població musulmana, que ha de fer els canvis necessaris perquè el terror no es pugui repetir en el futur.

Pel que fa a la població catalana, aquest compromís ja hi és; insuficient sempre, segur, però molts dels fets d'aquests dies han posat de relleu unes actituds tan obertes, tan acollidores, que, sincerament, m'han sorprès; per no parlar d'aquella abraçada del pare orfe d'infant amb l'imam, un gest d'una humanitat i d'una fortalesa d'esperit que supera l'imaginable. Cal seguir en aquest camí, indubtablement, i fer-lo encara més fratern, barrant el pas a tantes temptacions xenòfobes com es manifesten ara al món.

Parlem, però, de la comunitat musulmana, que, des del meu punt de vista, també s'ha de comprometre a un conjunt de canvis. A ella li toca esbrinar les causes que poden portar els seus joves a la barbàrie, quan, com en la cèl·lula de Ripoll, ja no es pot atribuir a la pobresa i a la marginació. Vist des de fora, tot fa pensar que en la socialització de les famílies musulmanes hi ha trets que poden propiciar aquestes actituds; no dic, evidentment, que es donin en totes les famílies, ni tampoc que aquests elements apareguin únicament en famílies musulmanes. Però sabem que és més probable que sorgeixin en aquestes famílies. En aquest sentit, crec que els hem de demanar que facin un esforç suplementari per, en primer lloc, salvar els seus propis fills i, en segon lloc, prevenir qualsevol possibilitat de violència.

Em dirigeixo, sobretot, a les dones musulmanes, i especialment a les mares, encara que sé que és poc probable que em llegeixin. No puc ni imaginar com s'han de sentir ara aquestes mares de Ripoll, amb els fills morts i l'angoixa del que han fet. Són elles les primeres que no han de tolerar que això segueixi, que han de reaccionar, han d'educar d'una altra manera. Els hàbits i valors que transmet la família en els primers anys de vida són decisius per al comportament posterior: ens marquen per sempre. I hi ha, com a mínim, un parell de problemes que aquesta comunitat ha de resoldre.

Primer problema: com deia un marroquí retornat al seu país després d'uns anys a Catalunya, les famílies musulmanes tracten de mantenir fills i filles aïllats del seu nou entorn, d'educar-los segons les normes dels països d'origen. Aquí rau el primer error de socialització: es fomenta la dualitat "nosaltres / els altres", una dualitat que justament s'ha d'intentar evitar per les dues bandes, perquè marca camps enfrontats, entre els quals forçosament s'estableixen rivalitats i rancors, sobretot per part dels nouvinguts, que intenten afirmar-se i no són ben bé d'enlloc, si la pròpia família impedeix l'absorció de la nova identitat. I, en això, les mares hi tenen molt a dir.

Però hi ha un segon problema: la feblesa social de les musulmanes. Si entre les joves hi sol haver una més gran llibertat, les grans estan molt sotmeses, tenen molt poca veu pròpia. Viuen immerses en un ordre social antic, amb formes patriarcals molt més estrictes que les nostres, que transmeten encara una masculinitat basada en la violència i la força, en la valoració masculina per la capacitat d'imposició dels homes i l'enfrontament entre ells. Un ordre social que, en molts dels països d'origen, està tendint a endurir-se, a anar cap al passat, en lloc d'avançar cap a la democràcia. Diverses analistes marroquines han parlat d'aquest retrocés, que porta fins a impedir que homes i dones treballin junts perquè elles són vistes com a temptadores que indueixen els homes a pecar. Unes posicions que porten a sotmetre les dones també en les famílies immigrants, cosa que dificulta la seva evolució. Sabem que això no ho marca l'Alcorà: les religions són misògines perquè reflecteixen l'ordre patriarcal que les ha bastit i interpretat, no perquè les divinitats menyspreïn les dones.

Dones musulmanes, tampoc vosaltres no heu de tenir por. Vestiu-vos com us sembli, pregueu al vostre Déu, però acabeu amb l'opressió ancestral, feu sentir la vostra veu, penseu en el que convé a les vostres criatures. Heu vingut buscant una vida millor, i esperem que l'hàgiu trobat; si no, hauríeu marxat. Doncs bé, si a Catalunya us hem fet un lloc mínimament acceptable entre nosaltres, deixeu que els vostres fills i filles siguin plenament catalans; probablement seguiran vivint aquí, i han de ser ciutadans i ciutadanes amb tots els drets però també amb tots els deures. Teniu raó a reclamar igualtat i bon tracte, però també heu d'oferir-ho, i per tant no solament respectar sinó també acceptar en profunditat la forma de vida d'aquest país, que us ha pogut donar allò que no vau poder trobar en el vostre. I no estic parlant de la religió, que en un estat laic és un fet privat, sinó de l'acceptació d'un projecte democràtic comú que renunciï a tot tipus d'imposició i de violència.

I si necessiteu suport, només cal que ho digueu, que som moltes les catalanes que ja hem aconseguit tenir veu pròpia, en sabem els topants i us podem ajudar.

# data[].attributes.attachment_link.description
Passada la primera resposta en calent, els atemptats ens deixen molts deures. Cal un compromís col·lectiu: que les víctimes no ho hagin estat en va, que la seva mort serveixi per impedir que fets així es repeteixin.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Davant dels atemptats terroristes que colpegen Europa, les persones de tradició o pràctica musulmana que vivim al continent ens sentim obligades a sortir al carrer com a unitat (comunitat musulmana) per evidenciar que no tenim res a veure amb aquest terrorisme. Aquest fet s'ha tornat a repetir després dels atemptats de Barcelona i Cambrils. Moltes persones de tradició o pràctica musulmana han sortit públicament a condemnar els atemptats amb un to de justificació i amb un cert sentiment, implícit i subtil, de 'culpabilitat'. I aquí cal assenyalar dos aspectes, al meu parer, importants: primer, aquestes persones s'han sentit obligades a justificar-se davant de la societat, i, segon, s'esperava -i s'espera- d'elles que s'escenifiquessin i es manifestessin en qualitat de 'comunitat musulmana' contra el terrorisme.

Algú, amb bona intenció, pot dir que és bo que les persones musulmanes es desmarquin del terrorisme, ja que els que cometen els atemptats ho fan en nom de l'islam. Però quan hi va haver els atemptats d'Oslo i Utoya, a Noruega, amb setanta-sis persones assassinades, l'autor era un fonamentalista cristià. Quantes persones cristianes van sortir públicament a dir que el cristianisme no té res a veure amb el terrorisme? ¿Els cristians es van sentir amb l'exigència de desvincular-se del terrorisme?

Justificar-se davant d'un fet implica l'existència d'alguna relació de vinculació o d'autoria, simbòlica o material, entre la persona que es justifica i el fet. Si no existeix cap mena de relació d'autoria o vinculació, per què algú hauria de justificar-se davant d'uns fets que no tenen res a veure amb ell? O, més ben dit, per què s'espera d'ell, o se li exigeix, que es justifiqui i es pronunciï públicament?

La causa d'aquesta justificació és la categoria problemàtica de 'comunitat musulmana'. Una categoria que segrega a partir d'una qüestió singular com és el fet religiós. Aquesta categoria no correspon a cap realitat social del nostre país; almenys, fins ara. Les persones de tradició o pràctica musulmana no vivim ni actuem en funció d'aquesta etiqueta. El fet que siguem de països o de famílies de tradició, en part, musulmana, no ens transforma en una unitat. De fet, ressaltar en nosaltres el fet religiós com el fet més important és una visió reduccionista de la diversitat humana que tenim. Som persones diverses: atees, d'esquerres, de dretes, liberals, treballadores, conservadores, laiques, religioses, marxistes, pares i mares, etcètera. El fet que se'ns encaselli dins de la categoria de 'comunitat musulmana' indica que hi ha una línia divisòria que ens separa dels ciutadans d'aquest país. Un exemple d'això és el que hem sentit aquests dies a la televisió pública: "Els ciutadans de Barcelona abracen dos nois de la comunitat musulmana", com si els dos nois no fossin ciutadans de Barcelona. O bé: "Els ciutadans de Ripoll amb la presència de la comunitat musulmana han rebutjat el terrorisme". ¿A les persones de la suposada 'comunitat musulmana' no se les pot concebre com a 'ciutadans de Ripoll'?

No existeix això que anomenem 'comunitat musulmana', almenys fins avui; però malauradament s'està gestant l'embrió de cert autocomunitarisme. Un procés en què hi ha persones que es veuen abocades a 'utilitzar' categories reaccionàries per autodefinir-se -defensar-se- en termes identitaris. Aquest procés és, en part, el resultat de les polítiques discriminatòries (algunes de les quals són del govern de la Generalitat de Catalunya). La discriminació sistematitzada, la segregació escolar i urbanística, la discriminació en l'accés a habitatges o a llocs de treball, el racisme institucional i social són alguns ingredients que fomenten aquest autocomunitarisme.

És un error buscar la representativitat en imams i presidents d'associacions cada vegada que hi hagi algun conflicte suposadament associat a persones de tradició o pràctica musulmana. Un imam, un president d'una mesquita o una associació no és cap autoritat ni representant més enllà dels socis de l'entitat. Justament, l'islam es caracteritza per la inexistència de l'autoritat religiosa, és a dir, no hi ha professionals de la religió. Una altra cosa és que hi hagi qui vulgui capitalitzar el fet religiós i instrumentalitzar-lo o institucionalitzar-lo.

Algú pot objectar contra això dient que hi ha persones musulmanes que s'autoconsideren d'aquesta imaginada 'comunitat musulmana'. És cert, però aquí cal aclarir que això és fruit del fracàs de no poder construir espais comuns on tothom té cabuda i on la divergència és de base política.

La comunitat només pot ser comunitat política. És en el debat i en la dialèctica política on hem de situar els nostres conflictes i divergències. És allà on la deliberació sobre la vida comuna ha de prendre sentit. És una mala praxi política instrumentalitzar el fet religiós per gestionar els conflictes polítics. Les persones de tradició o pràctica musulmana han de formar part de la comunitat política: d'aquesta manera crearem una societat més justa i evitarem autocomunitarismes.

*Mostafà Shaimi és formador en dinamització comunitària

# data[].attributes.attachment_link.description
Davant dels atemptats terroristes que colpegen Europa, les persones de tradició o pràctica musulmana que vivim al continent ens sentim obligades a sortir al carrer com a unitat (comunitat musulmana) per evidenciar que no tenim res a veure amb aquest terrorisme. Aquest fet s'ha tornat a repetir després dels atemptats de Barcelona i Cambrils.

# data[].attributes.headline
Com gestionar les emocions dels adolescents després dels atemptats 

# data[].attributes.subject
Com gestionar les emocions dels adolescents després dels atemptats 

# data[].attributes.body
Montse Jiménez - Eva Bach

# data[].attributes.headline
"No oblidem mai, mai, mai que l’agent provocador és l’imam

# data[].attributes.subject
"No oblidem mai, mai, mai que l’agent provocador és l’imam

# data[].attributes.body
Entrevista amb Francesc Serés

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Francesc Serés (Saidí, Baix Cinca, 1972) té una intensa experiència d'usuari de la immigració. Allà d'on és ell, diguem-ne genèricament el Baix Segre, la paraula immigrant gairebé ha perdut el significat originari i potser caldria traduir-la per veí, que fa més sentit. És com una denominació d'origen. Serés va documentar-ho tot plegat en una crònica, La pell de la frontera (2014), un imprescindible del periodisme insòlit. Va ser cinc anys professor d'acollida d'immigrants a Olot. D'aquí l'entrevista. A més, la seva literatura ha estat reconeguda amb els premis Nacional de Literatura i el Ciutat de Barcelona i més. El seu projecte des del 2016 és la Residència Faber, a Olot, on s'hi estan creadors i creatius de ciències, lletres i entremig. És una conversa robusta, mig desendreçada, vivencial i política, un carrusel on Serés va i ve, puja i baixa, para i arrenca, l'entrevistador es distreu i així gairebé no hi ha manera.

L'imam de Ripoll marxa a buscar feina a la mesquita belga de Vilvoorde, on s'adonen en un dia que no és aigua clara i truquen a la policia. A Ripoll tenim el mateix imam radicalitzant dotze nois durant mesos i ningú no veu res. Parlem d'un personatge conegut per la policia espanyola des del 2005, que ha passat quatre anys a la garjola per narcotràfic... i acaba d'imam. No és desconcertant?
Molt. Diria que aquest atemptat presenta un patró nou respecte a altres. Són uns nanos molt joves, que tothom coneixia i que estaven integrats, és a dir, que tenien una relació més o menys fluida amb l'entorn. Alguns treballaven a Ripoll. Tots podien haver acabat treballant allí. Jo tenia tracte amb professors i formadors de la Fundació Eduard Soler, com també altres de Banyoles, Vic, Girona, Olot... És desconcertant perquè el d'aquests terroristes és un perfil ubic. Podien ser de Banyoles, de Vic, de Girona, d'Olot...

La diferència la fa l'imam?
L'imam és cabdal i és clau. Aprofita una escletxa que és estructural, que es repeteix a altres poblacions: sempre trobaràs un grup de nanos als que pots entabanar. Esclar que entre enredar uns nanos i atropellar gent per la Rambla de Barcelona hi ha un abisme. Però també existeix una part de lògica grupal, de lògica d'adolescent i post-adolescent que depassa els límits del fenomen religiós.

Sobre gent com l'imam hauríem d'haver fet un control molt més exhaustiu. Aquí l'hem espifiada. És claríssim

Però el fan, aquest salt.
Des del moment que hi ha morts... no voldria treure ni un bri de dramatisme als fets. És una lògica perversa que fa entendre que el salt és possible. Ripoll no és una ciutat gaire gran ni tan connectada amb altres; dins d'aquesta ciutat hi viu un grup de gent jove i hi arriba un desconnector, l'imam. Això ens diu que sobre gent com l'imam hauríem d'haver fet un control molt més exhaustiu. Aquí l'hem espifiada. És claríssim.

Qui l'ha espifiada?
L'hem espifiat entre tots. Hem dit que no havíem de controlar la religió perquè és un aspecte privat de cadascú i no n'hem de fer res. Home... Si hi ha indicis que la radicalització es pot produir, ho hem de controlar. Sabem que hi ha imams radicalitzats, que el salafisme és una presència molt incòmoda a Espanya. Això s'havia de controlar pels cossos de seguretat. Què s'explica a la mesquita, a l'oratori, qui hi té accés. És una altra llengua, de vegades entorns molt tancats... i el tipus d'atemptats de Barcelona i Cambrils els fa qualsevol en cinc minuts.

És terrorisme 'low cost'.
Claríssim. Si aquests nanos ho podien fer...

Però les famílies dels terroristes... La captació va durar mesos.
És la part que més sorprèn i preocupa. Que hi pugui haver una distància tan gran dins una família i entre les famílies que permeti això. Aviam -no vull semblar cunyat- com a docent t'adones que hi ha una distància entre el nano i la família. Tu al noi li pots arribar bé però la seva família potser no. Perquè el pare treballa un munt d'hores; la mare de vegades no ve a les entrevistes [a l'escola], hi ha de ser el pare; el pare potser no domina la llengua, el seu fill li fa d'intèrpret... Pensem que eren els fills homes, que tenen una certa autoritat. De tota manera, varietat de perfils a les comunitats musulmanes és tan gran que no et deixa fer un pronòstic estructural. No és el mateix una família que va arribar als anys 80 que una altra que va arribar al 2008. Són generacions molt diferents, per formació, pel lloc on estan inserides i per decisions personals, pròpies. No podem parlar de determinismes.

Realment, algú amb 16, 18, 20 anys... no té un futur més esperançador que el de morir matant? (...) Aquests nois podien tenir una vida a Ripoll, aquest és el drama

I tot el sistema d'atenció social tampoc va percebre res?
Això no sempre és previsible. Dir que aquesta gent està deixada de la mà de Déu seria injust. He llegit un titular que deia "jo encara soc el moro de merda". És molt injust. Hi ha hagut molta gent, molts mediadors, molts professors, molts tutors, molts regidors de Benestar que han mirat perquè això no passi. No dic que no passi. Dic que el titular és injust en la mesura que deixa de banda una tasca que s'ha fet. Jo m'hi vaig dedicar cinc anys a acollir aquests nanos. Cinc anys! Alguna cosa vam fer bé. A Olot érem 15 professors molt motivats. Ho vam fer amb molt de gust. Ens trobàvem i compartíem les experiències, veiem les especificitats dels diversos col·lectius... No podem dir que no s'ha fet res.

No cal revisar criteris i pràctiques?
No sabria què dir sobre això sense cunyadejar. Algunes coses han funcionat. Altres no. El context de vegades explica les coses: les retallades en educació per la crisi del 2008 van repercutir en la disminució d'hores d'atenció a aquests nanos. No se'ls va deixar desatesos. No culpo les retallades. Però són part del conjunt de coses que influeixen. Si t'ho creus, hi has d'invertir. I malgrat tot això, és possible que invertint-hi et trobis un senyor radicalitzat que faci de mestre de titelles i enviï vuit nois en una furgoneta... Com també et pots trobar un Columbine [dos nois que van matar a trets dotze companys i un professor d'institut als EUA], un Breivik [l'ultradretà que va matar 76 persones] a Noruega o el que sigui. Aquesta aleatorietat no es pot eliminar mai. Però cal conjurar-ho... Realment, algú amb 16, 18, 20 anys... no té un futur més esperançador que el de morir matant?

Sí que el té.
Esclar que sí. Per això aquest cas no és reductible... És un cas molt estrany. Són nois molt joves, no han tingut temps de tenir una experiència tan i tan negativa de la vida. Han passat per un institut, no els han tractat pas malament... No els han acomiadat d'una fàbrica per motius de religió... A Ripoll la crisi ja està passant, podien trobar feina... En fi, són molts factors que generen més perplexitat que respostes. Provar de donar respostes dures a un fenomen social tan complex... no ho sé fer. Potser aquesta és una entrevista sense titular.

La germana dels Oukabir [Moussa, mort a Cambrils; Driss, detingut], la que va fer el discurs a Ripoll, ho va dir: "tenim un problema i l'hem d'abordar".
Sí, però no el va definir. En part és un clam d'impotència personal, perquè el problema el tenia ella a casa seva. Les coses com siguin. Quan ella diu "tenim un problema" jo penso que no, que tenim molts problemes. Tenim un problema de contextualització entre comunitats, de relació entre comunitats, d'expectatives dels joves, de relacions laborals... També un problema familiar, si la família no se'n va adonar, ens n'havíem d'adonar els altres? Tenim molts problemes que, en aquest cas, van ser manipulats per un paio molt hàbil.

I no s'adonen què passava amb els seus fills i germans?
La solidaritat interfamiliar entre els immigrants marroquins és molt gran però una cosa no té a veure amb l'altra. Parlo com a professor, com un que té estudis d'antropologia i que hi ha conviscut des de petit i que tot i així hi ha moltes coses que no les podré entendre mai perquè són ells que les han d'explicar, ens les han d'explicar, des de dins. No són sempre situacions que puguem reproduir de manera anàloga a les nostres. És a dir, la solidaritat interfamiliar no es produeix de la mateixa manera que coneixem. Potser hi ha solidaritat i al mateix temps un món de silenci, d'autoritat... En aquest cas no hem d'oblidar mai, mai, mai que l'agent provocador és l'imam.

Tenim molts problemes que, en aquest cas, van ser manipulats per un paio molt hàbil (...) capaç de manipular els altres fins a l'extrem de crear una minisecta

Integra, la nostra societat, o més aviat se sosté sobre una indiferència entre uns i altres que permet conviure cadascú en la seva bombolla?
És evident que les relacions entre comunitats podrien ser molt més fluides. Hi ha una atomització de les relacions que no deixa formar una esfera pública comuna que donaria visibilitat, prestigi, responsabilitat, eines de relació, presència cultural... També s'ha d'entendre que el fenomen és molt nou. Tenim literatura però no tenim vivència, i el concepte d'integració és discutible i discutit. No és reductible a titulars i molt menys en el cas de Ripoll. Això sí, hi ha titulars que han passat desapercebuts. Per exemple, que aquests atemptats són relacions totalment catalanes: Ripoll, Alcanar, Cambrils, Barcelona... Diuen: "aquesta gent no s'integra". I tant que sí! Ho coneixien tot. Tot el territori. Si és cert aquell xat, fins i tot sabien que el cotxe l'havien de llogar o comprar a Roses, que és molt més barat. Compartien un espai social i cultural amb nosaltres, però n'hi havia un altre que era hermètic i aliè, moralment reprovable.

El factor decisiu és l'imam, que sap com barrejar tots aquests elements per 'fabricar' aquestes, diguem, bombes humanes.
Sí. El Ferran Sáez Mateu, un autor que de vegades és molt provocatiu, va escriure un article titulat "Les identitats tristes", a l' Ara, on parla d'unes identitats provinents d'un cert grau delinqüencial, marginal... i que acaben en la religió. El cas d'aquest imam era claríssim.

Com a camí de redempció?
De redempció, de penitència, de recerca d'una puresa que la seva vida no ha tingut... No en tinc ni idea. Però és evident que la relació entre delinqüència comuna i radicalització no és estranya a Europa. Ha estat freqüent. És el cas de l'imam de Ripoll. Com és que aquest senyor acaba essent imam? No és el perfil.

Les autoritats espanyoles tenien aquesta informació.
Aquí teníem un ministre de l'Interior que estava situant el Jorge Moragas [cap de Gabinet de Mariano Rajoy i diputat per Barcelona] perquè fes operacions a Catalunya posant micròfons. Aquesta gent del govern espanyol, en què pensaven? Encara veig veure el Moragas l'altre dia a la manifestació contra el terrorisme [a Barcelona]. Era per caure-li la cara de vergonya a tothom. Aquesta gent s'han dedicat a investigar el que no havien d'investigar i mentrestant ens han muntat aquests atemptats.

Diria que els és fàcil escapolir-se de les responsabilitats deixant que es carreguin els neulers sobre la comunitat musulmana.
Tenim un ampli marge de població que no ha fet mai res dolent. Són gent que necessitem i que, de fet, són nostres, són d'aquí! Els he tingut a classe, he treballat amb ells. Com no els puc sentir meus? Ara, aquesta infiltració... No es tracta tant que ha passat a la base com que ha passat a dalt. És a dir, aquests nois van tenir educadors socials. La seva educadora va sortir a dir "però si havíem estat junts, com se't va passar pel cap....". Ara, si hi ha una persona capaç de manipular els altres fins a l'extrem de crear una minisecta... Acusacions de sectes n'han sortit fins i tot dins de grups d'investigació a la Universitat de Barcelona. Com ho controles, això?

Compartien un espai social i cultural amb nosaltres, però n'hi havia un altre que era hermètic i aliè, moralment reprovable

Potser el que oferim en termes de valors, de perspectives i de futur té poc incentiu. Potser no ens acabem d'explicar bé.
És evident que una sèrie de coses, també com a societat, han fallat estrepitosament. El tema de la corrupció política ho pagarem car. Aquest descrèdit, els casos de corrupció de la gent que ens havia de governar... això ho pagarem molts anys. I el no-future de dir que tot és igual, tot és el mateix, això ho pagarem. Però compte de fer-ne demagògia perquè res justifica pujar a una furgoneta i esclafar gent. Hi ha moltes raons petites que com a educador et toquen a tu. Cal dir-los "has d'arribar a escola a l'hora perquè no seràs Messi... o potser sí, però els altres 20 alumnes que tinc, no. Per tant, tot el que veus a la tele, els cotxes luxosos, etcètera, no és normal. La gent tenim utilitaris. Després, certament, tens les oportunitats que vulguis de muntar la teva empresa o ser un gran doctor. Treballa perquè passi". Ara, jo no em veig dient que la frustració social que provoca no poder tenir tot el que surt a la tele fa que visquin en un clima de violència. Aneu a la merda. Sou molt febles. Aneu a collir fruita una temporada. Aneu a conèixer com viu la gent, no sigueu tan canelos. Aquells nois podien tenir una vida a Ripoll, aquest és el drama. Podien haver fet una aportació positiva, des d'una fàbrica, des d'un consultori, des d'una aula, des de la política... El drama és que han causat una catàstrofe, matant gent d'una manera covarda, vil, amb un abús de superioritat enorme i sense que ningú de dins del grup es preguntés "perdoneu, què estem fent?". Em fascina que cap d'ells tingui la capacitat de reflexionar així tot el temps que passen preparant l'atemptat.

Recorda el cas d'aquella anciana indigent que van cremar viva en un caixer de Sant Gervasi de Barcelona.
Això mateix.

"Tan bons nanos que eren", etcètera.
Exacte. Eren tan bons nanos! Però van anar a buscar el bidó de benzina per cremar l'indigent. No és que el tenien i es van animar, no. I mentre l'anaven a buscar ningú no va pensar "ei, no". Però cremar gent no és un comportament estructural. Per què? Doncs perquè tenim una comunitat que val molt la pena. De la mateixa manera, el terrorisme tampoc no és un comportament estructural de la comunitat musulmana.

Per això mateix l'imam, i altres com ell, són mestres de titelles espectaculars. I en podem tenir més aquí a la vora.
Aquest és el problema. Quants imams més d'aquest tipus tenim? Ho sabem? O ens fem un tip de riure de la Pilar Rahola cada cop que ho diu?

Aquesta gent [el govern espanyol] s'han dedicat a investigar el que no havien d'investigar i mentrestant ens han muntat aquests atemptats

Potser el fet que no tinguin llocs adients per pregar ho agreuja.
No ho sé. Però si tu envies l'oratori a un polígon... ja els envies un missatge. Si te la posen al costat de casa, sortirà qualsevol nimby (Not In My Backyard, no en el meu pati). El nimby sí que és estructural: no vol una carretera, no vol una narcosala... i no voldrà una mesquita. No vol res! Llavors la mesquita va al polígon. No és just. Perquè el contracte implica les dues parts, no només la nostra. L'única manera és acostant-nos tots plegats, per saber què ens passa o, com en aquest cas, què els passa.

Voldríem que s'ho fessin ells mateixos.
Sí, però a Ripoll cap d'ells va controlar res. També ho hem de recordar.

La comunitat musulmana s'ha queixat de la manca d'informació sobre l'imam. A Ripoll no el veien cada dia?
No tenien la informació de què disposava la policia. I les notícies que van sortint encara ens donaran alguna sorpresa.

Però hi convivien des de feia anys. A Bèlgica se'n van adonar i a Ripoll no. Potser aquest és el problema a què es referia la germana dels Oukabir.
Quin problema? No el descriu. El problema és que no hem atès aquests nens? No. Aquests nens han estat atesos en la mesura de les nostres possibilitats. Si la seva comunitat té un problema, com els podem ajudar? Hi ha bones experiències d'altres països. Quines són les veus autoritzades, representatives, de confiança d'aquesta comunitat? Ajudem-los. Sense paternalismes, sense falsos proteccionismes. Som molt nous en tot aquest món. Estem a les beceroles. A França fa molts anys que hi treballen i fixa't els problemes que tenen. Ara, tot això ho haurien d'explicar la gent de la comunitat musulmana, de les xarxes que han teixit, que no són poques perquè s'ha fet feina. Ho haurien de poder explicar. Si no ho expliquen, no hi ha narració sobre el que els està passant. No sabrem què passa a Bellpuig, a Lleida, a Banyoles... Han de poder tenir el seu propi espai de comunicació i ha de ser prou fort perquè impregni altres espais. Si no el tenen, és una veu que es perd. Si no hi ha representació, hi ha l'enigma. Què ha passat a la comunitat musulmana de Ripoll? No ho sabem.

# data[].attributes.attachment_link.title
Francesc Serés: "No oblidem mai, mai, mai que l'agent provocador és l'imam"

# data[].attributes.attachment_link.description
Francesc Serés (Saidí, Baix Cinca, 1972) té una intensa experiència d'usuari de la immigració. Allà d'on és ell, diguem-ne genèricament el Baix Segre, la paraula immigrant gairebé ha perdut el significat originari i potser caldria traduir-la per veí, que fa més sentit. És com una denominació d'origen.

# data[].attributes.body
Música

# data[].attributes.attachment_link.description
Dos violoncel·listes reivindiquen la pau a la manifestació en contra del terrorisme

# data[].attributes.body
Ripoll: referents musicals. El 9 Nou

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El públic omplia del tot la plaça del Monestir durant el concert |

El saxo de Pep Poblet interpretant "Imagine" de John Lennon, mentre es projectaven imatges de Ripoll en un pantalla, va tancar passada la mitjanit el Concert per la Pau que aquest dissabte va omplir la plaça del Monestir. Al mateix lloc on la setmana passada va tenir lloc l'acte de dol pels atemptats, aquesta setmana la música omplia l'escenari fent una crida per la pau. Mònica Terribas va conduir la vetllada, presentant els artistes i llegint textos escollits entre els que la gent va escriure en el llibre de condol de l'Ajuntament. Les cadires disposades davant de l'escenari van fer curt i molta gent va seguir dreta el concert, malgrat les més de dues hores que va durar i els 13º de temperatura finals d'una nit fresca.

La violoncelista ripollesa Eva Curtó va obrir la nit amb "El Cant dels Ocells", per deixar pas a Mònica Terribas, que va dir que "és des d'aquí que hem de tornar-nos a aixecar" després dels atemptats de Barcelona i Cambrils. Per l'escenari van desfilar, successivament, Nur Camerata amb el grup de dansa Un Sol Traç, el tenor Jordi Galan acompanyat al piano per Joan Amils, Sílvia Comas, els osonencs Inumazigh, Marc Parrot, Marina Rosell amb el pianista Xavi Lloses, Manel Navarro, la Barcelona Gipsy Balkan Orchestra, la soprano Monik Bargalló amb la ballarina Ester Forment, els Randellaires i, per acabar, Gossos i Pep Poblet. Entremig es projectaran també vídeos d'altres músics i de personalitats diverses que es solidaritzaven amb el concert. Així es van poder veure a la pantalla des dels Txarango o Dani 'Macaco' fins a Pilar Rahola i el president de l'ANC, Jordi Sánchez. El concert, promogut per les empreses ripolleses Brivall Produccions i Tarrés Management amb el suport de l'Ajuntament, va incloure referències constants a l'educació i els educadors com a garants de la pau en el futur.

# data[].attributes.attachment_link.title
El Concert per la Pau omple de música i emoció la plaça del monestir de Ripoll

# data[].attributes.attachment_link.description
El saxo de Pep Poblet interpretant "Imagine" de John Lennon, mentre es projectaven imatges de Ripoll en un pantalla, va tancar passada la mitjanit el Concert per la Pau que aquest dissabte va omplir la plaça del Monestir.

# data[].attributes.body
Xevi Rivero - Concert per a la pau

# data[].attributes.body
Reflexió Antoni Portell

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El plàcid descans estival on totes i tots -o la majoria- estàvem instal·lats dijous passat es va estroncar de manera dramàtica amb l'atemptat a la Rambla de Catalunya. És per això que des d'aquí vull sumar-me a totes aquelles persones que a través dels diferents mitjans des d'abans d'ahir han manifestat el seu total rebuig a la brutal agressió que va patir la ciutat de Barcelona i amb ella tots els països democràtics. Sens dubte que estic convençut que l'odi d'uns pocs no aconseguirà, per moltes accions que emprenguin, que d'entre la barbàrie i l'horror on volen instal.lar-se hi creixi encara amb més força el respecte, la tolerància i la defensa de la llibertat com a valors que han de guiar qualsevol societat. I per damunt de tot l'acollida a la diversitat (de creences, de cultures, de races, ...) que sens dubte ens fa a totes i a tots més rics i més humans. I és que per damunt de tot penso fermament que ningú pot tenir el destí de ningú a les seves mans. Visca la vida i visca la llibertat!. No tenim por!

La consternació que totes i tots vam viure al llarg de la tarda-vespre-nit del dijous i continuades amb menor intensitat ahir i avui seguint les notícies minut a minut dels esdeveniments fóssim on fóssim, afegit al dolor i l'empatia amb les innocents víctimes que van patir el salvatge atac estic segur que a totes i a tots ens ha portat a refermar la nostra voluntat i aposta per la pau mundial, més enllà d'ideologies i de creences. Aquests atacs, penso, que no fan res més que provocar l'efecte contrari al que penso que deuen perseguir: ens uneixen i ens fan més forts que mai en la nostra convicció democràtica i en el nostre ideal de respecte a l'altre.

Vull aprofitar aquestes ratlles per agrair la feina i la disponibilitat de les moltes i moltes persones que des del matiex dijous van fer possible que enmig del caos generat tothom, qualsevol persona i a qualsevol lloc, se sentís acollida, ajudada, acompanyada i, al cap i a la fi, reconfortada. Així, vull començar per un clar agraïment al cos dels Mossos d'Esquadra de Catalunya, els quals, juntament amb la Policia Municipal de Barcelona van ser els primer a aturar el cop i a moure's entre l'infern general pel brutal assassinat; tot seguit a la resta de cossos i forces de seguerat així com als diferents mitjans de comunicació que des del minut u ens van tenir al corrent, minut a minut, del que anava succeint, a tots ells i elles, doncs, professionals al servei de les persones, moltes gràcies i enhorabona per la vostra serenor, tan necessària en moments com els viscuts. Segueixo amb l'agraïment a la ciutadania, a l'anònima ciutadania, la qual, de punta a punta de la nostra geografia, i en especial a la ciutat de Barcelona, va palesar un cop més la seva gran qualitat humana, aportant el millor d'ella mateixa, i en molts casos en forma d'aigua i d'escalf a les persones que transitant per la ciutat van patir les conseqüències del col.lapse circulatori ocasionat, però també aportant dades i pistes tant als Mossos d'Esquadra per a l'esclariment del magnicidi com als mitjans de comunicació, o també acollint els milers de persones que van veure's confinades pels voltants de la Rambla de Catalunya. A totes i a tots ells, sense excepció, moltes moltes gràcies. Tota una mostra de solidaritat, de comprensió i d'ajuda a l'altre que cap, absolutament cap atemptat, cap agressió com la d'ahir a la vida, el dret més preuat, podrà enderrocar.

I com és habitual en aquest lloc on comparteixo pensaments, idees i perquè no també sentiments, com avui, des d'una mirada educativa pares, mares i mestres penso que hem de ser més militants que mai: amb paraules i amb fets, tot apostant clarament per la defensa dels drets humans, el respecte i la llibertat de la persona per damunt de qualsevol creença, ideologia o convicció. Estant més units que mai i valorant i apreciant la riquesa que ens aporta la diferència, no caient en fàcils generalitzacions que no fan més que alimentar l'odi que, a la llum del viscut aquests dies, no condueix enlloc i no fa res més que generar dolor i patiment.

De la reacció a la reflexió...

I un cop expressada la meva reacció a la trista notícia no em sé estar de compartir la meva reflexió des d'una mirada més personal i ciutadana. I tot plegat al marge dels interessos partidistes que determinats polítics (no cal dedicar-hi més temps!) i determinats mitjans de comunicació (encara m'hi aturaré menys!). Perquè el que sí que em pregunto és sobre les nostres actituds i la manera com tenim organizada la nostra societat perquè joves i especialment menors de les nostres contrades i també d'arreu acabin enrolant-se en causes macabres com la viscuda. Em pregunto, i no sóc l'únic, com poden arribar uns joves, la majoria d'ells nascuts aquí, i sens dubte tots escolaritzats en major o menor mesura també aquí, uns joves que com aquests dies es llegia i m'arribava per coneguts que els coneixien, reservats, seriosos i tímids puguin caure en el parany del fanatisme de manera tan salvatge i disposant-se a abandonar-ho tot per una causa il·lusòria. I per suposat que en cap cas hem de confondre el tot amb les seves parts, ja que estem parlant de casos puntuals, pràcticament residuals, per bé que tampoc hem d'ignorar el ressò de les seves accions agafen la magnitud i la volada que aquests dies totes i tots estem vivint. I és en aquest sentit que estic convençut que l'escola hi pot fer molt, però també estic convençut que no ho pot fer tot, i per tant penso que l'ancoratge social és clau, el sentir-se part de ... és vital. I és aquí on em pregunto per la manera com ensenyem a totes i tots els joves de Catalunya a ser crítics, lliures i responsables, actors al cap i a la fi del canvi i el progrés de la nostra societat... O em pregunto també si tot plegat els facilita a totes i a tots la seva implicació i quota de protagonisme en la construcció i manteniment d'una societat justa, acollidora i respectuosa amb la diferència que els faci palès el seu sentiment de pertinença... I amb això els faci sentir també corresponsables en la recerca d'un món millor per a tothom. Perquè en cap cas es tracta de buscar culpables on sens dubte no n'hi ha, contràriament al que han pretès en altres aspectes alguns mitjans de comunicació, però sí que penso que és bo davant de situacions com la que hem viscut i vivim com a societat i també com a col·lectiu humà que viu en comunitat fem una mirada interna i ens preguntem quines altres coses podem fer més, o també quines hem de millorar per tal que la nostra societat sigui completament inclusiva, tolerant i respectuosa amb totes i cadascuna de les persones que convivim dins d'un mateix territori.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Barcelona som tots" o una reflexió sobre la tolerància i la llibertat - Transformar l'educació

# data[].attributes.attachment_link.description
El plàcid descans estival on totes i tots -o la majoria- estàvem instal·lats dijous passat es va estroncar de manera dramàtica amb l'atemptat a la Rambla de Catalunya.

# data[].attributes.body
Debat

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
AVANÇAMENT DEBAT

En aquest fragment del debat Antoni Bassas conversa amb la Hanan el Yazidi Tadmori i la Maria Major, les dues protagonistes de la foto que es va fer viral, en la qual apareixen fent una ofrena al memorial de la Rambla de Barcelona. La Hanan era alumna de la Maria en una aula d'acollida a Mataró, i l'endemà de publicar-se la fotografia va decidir escriure a l'ARA l' article "Gràcies a ella soc qui soc". En aquest debat amb la Hanan i la professora també s'hi afegeix l'escriptor i professor de secundària Xavier Gual, que habitualment escriu al 'Criatures'. La conversa sencera es publicarà diumenge.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Per què jo, com a Hanan el Yazidi, he de sortir a justificar que no he sigut jo, ni ha sigut la meva religió?"

# data[].attributes.attachment_link.description
AVANÇAMENT DEBAT En aquest fragment del debat Antoni Bassas conversa amb la Hanan el Yazidi Tadmori i la Maria Major, les dues protagonistes de la foto que es va fer viral, en la qual apareixen fent una ofrena al memorial de la Rambla de Barcelona.

# data[].attributes.body
Reflexions d' un mestre - JosepM.Castaño

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
( En castellano debajo)

Quan te n'adones que qualsevol d'aquests terroristes pot haver estat vivint al teu poble i que fa pocs anys el podies haver tingut a classe... et venen al cap unes reflexions.

D' entrada els diria que sóc xarnego i que segurament no deuen conèixer aquesta paraula. Els diria que si és així, anem bé! Els diria que fa anys també va venir gent d'altres terres, amb una llengua i cultura diferents, que molts d'ells es van casar amb gent d'aquí i que molts som fruits d'aquestes relacions. Els diria que eren temps difícils, però malgrat tot en aquesta terra van trobar el seu futur. Som terra d'acollida.

Som un país on es passegen persones de totes les cultures. Precisament la rambla és el món en miniatura, asseure's uns minuts i mirar al voltant és un espectacle de la diversitat de cultures que tenim.

Heu declarat la guerra al món sencer? A tothom que sigui diferent? No crec pas que això sigui el que diu el vostre déu!

Molts heu crescut a les nostres escoles, ja ens coneixeu... no deixarem de lluitar perquè la nostra sigui una societat tolerant, on tohom visqui amb llibertat i amb pau. Potser amb vosaltres hem perdut la partida, de fet a l'escola tenim la força que tenim, però no renunciarem a seguir-ho intentant per guanyar totes les que puguem. Aquestes victòries no fan soroll, però són la prova de que hi ha altres vies possibles: la de cadascuna de les persones que fan el seu projecte de vida entre nosaltres i són feliços! Possiblement vosaltres heu escoltat altres veus, que s'han aprofitat de la vostra feblesa... llàstima!

Avui tinc una barreja de tristesa i ràbia. Avui costa, però com hem fet sempre, nosaltres, els mestres, estarem el dia 12 amb el ferm propòsit de que la nostra societat estigui basada en el respecte a la diferència. Els mestres som tossuts, ajudarem a guanyar la pau!

Cuando te das cuenta que cualquiera de estos terroristas pueden haber estado viviendo en tu pueblo y que hace pocos años podías haberlos tenido en clase ... te vienen a la cabeza unas reflexiones.

De entrada les diría que soy charnego y que seguramente no deben conocer esta palabra. Les diría que si es así, vamos bien! Les diría que hace años también vino gente de otras tierras, con una lengua y cultura diferentes, que muchos de ellos se casaron con gente de aquí y que muchos somos frutos de estas relaciones. Les diría que eran tiempos difíciles, pero a pesar de todo en esta tierra encontraron su futuro. Somos tierra de acogida.

Somos un país donde se pasean personas de todas las culturas. Precisamente la rambla es el mundo en miniatura, sentarse unos minutos y mirar alrededor es un espectáculo de la diversidad de culturas que tenemos.

Habéis declarado la guerra al mundo entero? A todo el mundo que sea diferente? No creo que esto sea lo que dice vuestro dios!

Muchos habéis crecido en nuestras escuelas, ya nos conoceis... no dejaremos de luchar para que la nuestra sea una sociedad tolerante, donde todos tenemos derecho a vivir en libertad y en paz. Quizás con vosotros hemos perdido la partida, de hecho en la escuela tenemos la fuerza que tenemos, pero no vamos a renunciar a seguir intentándolo para ganar todas las que podamos. Estas victorias no hacen ruido, pero son la prueba de que hay otras vías posibles: la de cada una de las personas que hacen su proyecto de vida entre nosotros y son felices! Posiblemente vosotros habéis escuchado otras voces, que se han aprovechado de vuestra debilidad ... lástima!

Hoy tengo una mezcla de tristeza y rabia. Hoy me cuesta, pero como hemos hecho siempre, nosotros, los maestros, estaremos el día 12 con el firme propósito de que nuestra sociedad esté basada en el respeto a la diferencia. Los maestros somos tercos, ayudaremos a ganar la paz!

# data[].attributes.attachment_link.description
( En castellano debajo) Quan te n'adones que qualsevol d'aquests terroristes pot haver estat vivint al teu poble i que fa pocs anys el podies haver tingut a classe... et venen al cap unes reflexions. D' entrada els diria que sóc xarnego i que segurament no deuen conèixer aquesta paraula.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Utilizamos "cookies" propias y de terceros para elaborar información estadística y mostrarle publicidad, contenidos y servicios personalizados a través del análisis de su navegación.
Si continúa navegando acepta su uso. Aceptar Leer más

# data[].attributes.attachment_link.title
Maestras con hiyab y otros disparates - XL Semanal

# data[].attributes.attachment_link.description
Utilizamos "cookies" propias y de terceros para elaborar información estadística y mostrarle publicidad, contenidos y servicios personalizados a través del análisis de su navegación. Si continúa navegando acepta su uso. Aceptar Leer más

# data[].attributes.body
Fotogaleria

# data[].attributes.headline
“Trencar una llança per la pau i per una educació alliberadora”

# data[].attributes.subject
“Trencar una llança per la pau i per una educació alliberadora”

# data[].attributes.body
Diari de l'Educació- Grup de mestres del Ripollès

# data[].attributes.attachment_link.title
Grup de Mestres del Ripollès: "Trencar una llança per la pau i per una educació alliberadora"

# data[].attributes.attachment_link.description
Aquest és un text difós pel Grup de Mestres del Ripollès davant els atemptats de Barcelona i Cambrils.

# data[].attributes.body
Opinió mestra jubilada

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Notícia

Se'm fa difícil escriure en moments com aquests de consternació dolors i perplexitat perquè mil pensaments s'arremolinen al cervell i costa deixar anar idees concretes,assenyades i coherents. Així com es barregen els sentiments també es barregen els pensament i costa desgranar un escrit amb sentit.

Em pregunto quin progrés ha aconseguit la humanitat si en ple segle XXI continuem matant en nom d'un Déu sigui quin sigui el nom que li donem o bé continuem matant en nom d'un fanatisme desfermat moltes vegades liderats per dirigents diversos sense entranyes. Em pregunto també, quin avencs hem fet respecte al guerrers de les creuades o dels conqueridors de colònies. Rellegeixo la història inomes sóc capaç de veure que el terror , la guerra i la destrucció són desencadenades i pagades per gent amb afany de poder. L'Afany de poder i domini atia l'odi, compra els soldats, anul·la la ment de les persones i lesesclavitza per utilitzar-ho tot en benefici propi.

Els grans senyors de la guerra han viscut i viuen de l'esclavatge i la ignorància i l'arma més utilitzada és la força de la por. Massa sovint, per dominar i inculcar la por, se serveixen del nom d'un Déu. El nom d'aquesta paraula ha servit i serveix per justificar qualsevol atrocitat. Per desgràcia, en tenim exemples en totes les religions. Va sent hora de despullar totes les religions de parafernàlies i símbols que només ens separen. No estic en contra de la religió i em considero religiosa, però hem de quedar-nos amb l'esquelet que totes tenen en comú: la tolerància, la comprensió, l'ajuda i, de manera molt especial, l 'AMOR. Partint d'això en adonarem que a cap Déu li importa si faig quaresma o ramadà , si porto hàbit o mocador o mantellina, vestit llarg o curt,si em caso o sóc cèlibe, si reso a l'església, a la mesquita o al peu d'un arbre. L'essència és si sóc capaç d'estimar, ajudar, acollir o perdonar, si la nostra actuació porta a l'equilibri, a la pau, a la convivència..., en definitiva, a la consecució d'un Món millor. El demés, per mi, són elements que els homes ens hem inventat per dominar l'altre.

L'atemptat de Barcelona ens ha trasbalsat i commogut de manera intensa per la ramificació ripollesa. Tots tenim la tentació de buscar culpables i és fàcil trobar-los a prop nostre de manera especial si pensen i senten diferent. És cert que els autors directes tenen noms i cognom propers però no són més que titelles malèfiques ens mans de poder econòmics i polítics superior. Hauríem d'intentar aixecar la mirada i mirar en perspectiva per començar a donar els noms i cognom dels veritables responsables dels atacs terroristes que s'estenen a nivell mundial; no són els que arriben en peteres; els veritables culpables viatgen en iots.

Aquests dies hem llegit missatges de tota mena vomitant odi, intolerància deslliurant els instints més primaris. Penso que hem tingut la sort de tenir uns representants polítics catalans que han demostrat ser humans. Me'n sento orgullosa. Cada vegada que han sortit als mitjans han enviat missatges de calma serenor, concòrdia,confiança... Han transmès la sensació que sabien el que feien i que estaven al costat de la gent.
Juntament amb la tasca acurada de les nostres forces de seguretat penso que han fet esclatar la gent del carrer amb el clam"no tenim por". Tots tenim por però lluitar per vèncer-la, plantar-li cara, encarar el futur i defensar fermament allò amb el que creiem ens fa forts.
Es fa difícil escriure perquè hi ha mil coses a dir i potser aquelles que plasmes sobre el paper no són les més encertades. Moltes de les coses que em bullen pel cap les resumeixen aquestes paraules de la Joana Raspall: "On hi ha el teu peu no n'hi cap d'altre. La terra té per a tothomcamins oberts. Fuig de qui vulgui entrebancar-te. Trepitja ferm, que el lloc és teu! Avui més que mai tenim camins oberts i hem de fugir de qui en vulgui entrebancar en el camí cap a un Món millor.

# data[].attributes.attachment_link.description
Notícia Se'm fa difícil escriure en moments com aquests de consternació dolors i perplexitat perquè mil pensaments s'arremolinen al cervell i costa deixar anar idees concretes,assenyades i coherents. Així com es barregen els sentiments també es barregen els pensament i costa desgranar un escrit amb sentit.

# data[].attributes.body
Opinió de Periodista catalana Amina Hussein

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ara fa un any i pocs dies de l'atemptat contra la meva ciutat, Qamixli, al Kurdistan sirià, que va deixar més de cinquanta morts. Sabia que la meva ciutat patia i perillava perquè és al centre del foc. Però no m'imaginava viure la por a la meva segona ciutat, Barcelona.

Era al metro quan em va arribar una notificació al mòbil que deia: 'Un atropellament a Barcelona'. No vaig ser capaç de llegir-la en veu alta a la persona que anava amb mi. Vaig obrir bé els ulls per poder assegurar-me d'allò que llegia. M'ho negava. No volia creure què deia. No. A Barcelona, no. Si us plau. A la meva segona ciutat, no. No volia més desastres. No volia perdre més gent. No volia viure l'experiència una altra vegada, i aquesta vegada a pocs metres de casa.

Vaig baixar al passeig de Gràcia. Vaig acostar-me a la plaça de Catalunya. La gent corria. Pujava cap a la Gran Via. Vaig arribar a les fonts. Hi havia molts cotxes dels mossos. Ambulàncies. Helicòpters i moltes llàgrimes. No era la meva ciutat. No era Barcelona. Molta gent vigilava des de les finestres dels edificis del voltant de la plaça. Alguns altres cercaven refugi dins les botigues. Era una tarda negra a la meva Barcelona.

No volia fugir. Havia de fer alguna cosa per la gent que durant aquests últims onze anys m'ho ha donat tot.

La policia em va obligar a allunyar-me de la plaça. Corrent, m'hi vaig atansar per la rambla de Catalunya. Tampoc no m'ho permetien. Vaig pujar per la Gran Via i vaig baixar amb els de la premsa per Balmes. L'agent ens va dir que hi havia una maleta vermella sospitosa al carrer. La vaig veure. Hi havia molta confusió. Moltes notícies. Molta por...

No reconeixia el meu barri en una tarda d'agost. Sense terrasses. Sense somriures. Sense els crits ni el soroll de les rodes de les maletes dels turistes. Com podia ser que tot estigués aturat, tancat, sense vida en un lloc ple de vida?, em demanava. Com podia ser que Barcelona, ciutat de milers i milers d'immigrants, de pau, ciutat de llum, s'hagués convertit en una ciutat buida?, em demanava. Com podia ser que no em deixessin anar als llocs més bonics del barri?, em demanava. Barcelona no, em deia.

Després de sis anys de guerra a Síria, pensava que estava acostumada a atemptats, a perdre gent, a veure morts i ferits. Però no m'imaginava que això passaria a la meva segona casa. No pensava que les escenes de Kobane, Istambul, Qamixli, Kabul, Tunis o París es repetirien a Barcelona. No, de cap manera: ni aquesta ciutat, ni cap altre lloc del món, no mereix viure dies com els que vivim ara.

Barcelona m'ho va donar tot, i m'ho dóna tot. Des del 2006, Barcelona m'ensenya cada dia. Hi he après moltes coses. La més important és viure en pau amb gent de continents diversos. Barcelona ens dóna i dóna. Barcelona és nostra. Això que fan no representa la meva religió. Barcelona és el nostre lloc de mil colors, idiomes, nacionalitats i religions.

[VilaWeb no és com els altres. Fer un diari compromès i de qualitat té un cost alt i només amb el vostre suport econòmic podrem continuar creixent. Cliqueu aquí.]

# data[].attributes.attachment_link.description
Ara fa un any i pocs dies de l'atemptat contra la meva ciutat, Qamixli, al Kurdistan sirià, que va deixar més de cinquanta morts. Sabia que la meva ciutat patia i perillava perquè és al centre del foc. Però no m'imaginava viure la por a la meva segona ciutat, Barcelona.

# data[].attributes.body
BCN/RIPOLL

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En realidad el islam no tiene nada que ver con los asesinatos.
Todos contra la islamofobia, aunque para tapar sus vrguenzas a cambio de un puñado de votos, tengamos que tragar la cristianofobia que en realidad padecemos
Ni un solo musulman entre los asesinados o heridos. Casualidad que en ese momento ni uno paseara por alli, alguien podria pensar que estaban avisados?
Los terroristas, eran unos santos que por hacer honor a su cultura y solo por defenderla, se vieron obligados a hacerlo. Para nada existe este pensamiento en la comunidad islamica en todo el mundo occidental. Son manias nuestras que hay que desterrar
Sigamos pagando ayudas y subvenciones y que vengan mas
Catalunya sera rica i plena y podra traer mas terroristas encubiertos o subvencionar sus atentados con los impuestos de todos.
En realidad la culpa que estos chicos se hagan malos es del Rajoy, del Aznar y del rey. Por eso se hacen atentados en toda Europa. Por los españoles que no quieren la independencia y por el armamento que vende la Euskadi españolista a Iran
Cuando la estupidez se traslada a al periodismo salen lumbreras como este

# data[].attributes.attachment_link.title
Francesc de Dalmases - ​Ripoll, el dol i la determinació

# data[].attributes.attachment_link.description
En realidad el islam no tiene nada que ver con los asesinatos. Todos contra la islamofobia, aunque para tapar sus vrguenzas a cambio de un puñado de votos, tengamos que tragar la cristianofobia que en realidad padecemos Ni un solo musulman entre los asesinados o heridos.

# data[].attributes.body
Procés de captació

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Imatge: la 'sharia police' patrulla algunes ciutats del Regne Unit i Alemanya amb el consentiment de les autoritats

El procés de radicalització de joves musulmans es produeix d'una forma similar a qualsevol altre procés de captació, ja sigui per una secta o per un grup radical violent de qualsevol altra ideologia.

Alguns experts també comparen l'estratègia dels captadors als moviments d'aproximació a la víctima i d'aïllament del seu entorn que fan els pederastes.

En tots els casos es tracta d' identificar una persona amb el perfil adequat i seguir els passos següents: acostar-s'hi amb un discurs amable, generar confiança, anar endurint el discurs alhora que es genera certa dependència del nou grup, se separa la persona del seu entorn habitual i, finalment, se'l prepara per atemptar o per acceptar l'abús.

Per tant, el primer pas consisteix a identificar les víctimes. En el cas dels grups islàmics violents, en algunes ocasions cerquen els joves a Internet i en altres a les mesquites o per les places del barri. Penseu que qui és més susceptible de veure's involucrat en un procés de radicalització és precisament el jovent que volta i perd el temps al carrer, bevent, passant dels estudis i aliè a les organitzacions de la societat civil del seu barri. Alguns poden tenir problemes d'integració a l'institut, amb la família o els veïns, però no sempre és així.

Altres, simplement, necessiten que algú els recordi que fer campana a l'escola i tancar-se portes professionals i socials és dolent, o que esdevenir un bon musulmà, amb tot el que això implica, és bo per a ells. Així, la primera fase es tanca convencent-los que han de practicar allò que prescriu l'islam. Aquest és un pas relativament senzill, ja que, en general i lògicament, els musulmans estan prou orgullosos de la seva religió, independentment de si són més o menys creients o devots.

Aquesta és la primera fase del procés de radicalització. Podríem dir que, paradoxalment, és un pas de millora en la vida de moltes persones. L'entorn més proper ho pot arribar a agrair i pensar que el canvi d'actitud envers la vida, el fet de deixar l'alcohol i les discoteques, així com la creixent religiositat del jove són conseqüència de la maduració natural en l'edat postadolescent.

Els problemes comencen a partir d'aquí. El captador transmet una lectura de l'Alcorà i una interpretació dels experts en religió totalment afectada pel radicalisme salafista. A poc a poc, el captador va tancant totes les finestres al possible diàleg amb altres versions d'islam, amb les altres religions i amb qualsevol altra font d'idees o d'opinió.

Com veieu, fins aquí el procés recorda el de qualsevol altre moviment radical i violent de caràcter sectari: comença pel "tu vals més que per estar tot el dia al parc perdent el temps, tu ets dels nostres, vine amb nosaltres". Després ve el "només nosaltres coneixem la veritat, odia els altres perquè no tenen raó i perquè no valen res". Finalment, es passa a "tens una missió: mata i destrueix l'enemic, sense compassió".

Aquesta impersonalització de l'altre, de les persones alienes al grup, és la que fa possible la violència sense càrrec de consciència. Arriba un moment que l'altre, l'enemic, esdevé als ulls del futur terrorista un ens sense ànima ni personalitat, com un objecte al que no sap cap greu de destruir.
La família i l'entorn
El pensament sectari es reforça a través de l'aïllament del recluta i el trencament de relacions amb el seu entorn. Això inclou deixar d'anar a l'institut perquè és un lloc on "només adoctrinen els alumnes".

Alhora, se'l convenç que és imprescindible de fer tots aquests passos perquè hi ha una cosa molt més important que els amics de tota la vida: el jove té la sort de dur a terme una missió divina per a imposar al món les idees i projectes del grup que, a aquestes alçades del procés, ja són les úniques idees i projectes del jove.

El trencament també es produeix a casa. Molts joves deixen de mirar la televisió amb els pares o de compartir converses amb els familiars perquè consideren que el que mostra la pantalla o el que es diu a la sobretaula contradiu la fe islàmica. De fet, els joves acusen els grans de no ser bons musulmans, d'haver sucumbit a la pressió dels infidels de la societat d'acollida i d'haver transmès als fills un fals islam.

L'entorn més proper juga un rol clau a l'hora de reconèixer els primers símptomes d'un procés que, en aquests estadis previs a la radicalització total, és difícil d'identificar fora de la llar. Això és així precisament perquè els joves no acostumen a participar en les organitzacions de la societat civil. És a dir, com més vincles socials: club de bàsquet, esplai, mesquita, teatre... Més possibilitats hi haurà que algú identifiqui els canvis d'actituds del jove.

En aquesta fase, els familiars haurien de parlar de la nova situació del seu fill amb l'administració, ja sigui l'escola, els serveis socials o la policia. Entenc que pot ser difícil d'interpretar què li passa pel cap a un adolescent i que és dolorós de denunciar un fill. Però les famílies han de tenir present que deixar passar massa temps pot comportar la pèrdua d'aquest ésser estimat per sempre. En massa cassos, amics i familiars directes o no tant directes del jove radicalitzat coneixien les seves activitats i les han mantingut en secret.
Preparat per atemptar
Un cop tens una persona convençuda, implicada amb la causa i aïllada de la resta del món, com més va més radical serà.

En el procés se l'haurà posat en contacte amb altres persones de la mateixa ideologia per enfortir el sentiment de pertinença al grup, i amb textos i opinions d'ulemes de prestigi que legitimen el discurs retrògrad i carregat d'odi dels grups salafistes de caire violent. Els grups que s'acostumen a descriure a Occident com a "gihadistes".

Resumint, el reclutador s'acosta a joves amb problemes emocionals o conflictes amb el seu entorn i els obre una porta a assolir una vida més digna. Això no és tot. A més a més, els convenç que la seva existència és important per a la societat perquè tenen una missió. A sobre, aquesta no és una missió qualsevol: és una missió divina.

Aquest és el procés que segueix una persona amb més o menys interès per la religió fins a esdevenir un terrorista que mata en nom de la religió.
Què fem quan el procés ha culminat?
Les mesures i accions que s'han de prendre quan el jove ja s'ha radicalitzat formen part d'un altre tema. Tanmateix vull acabar amb un parell de reflexions.

En els paràgrafs anteriors he fet referència a la necessària col·laboració de les famílies musulmanes. Ara faré un parell de comentaris sobre actituds gens constructives de les autoritats.
Ajudar els bons i castigar els dolents
Si durant les darreres dècades les organitzacions islàmiques 'normals' haguessin tingut molts diners, a cada cantonada dels seus barris haurien pogut obrir grups d'esplai, centres ocupacionals i oratoris regentats per imams que ensenyessin els joves a construir a partir de la fe. Però el cas és que qui té més diners per estendre tentacles i arribar arreu són els grups finançats per grups fanàtics del golf Pèrsic que prediquen un supremacisme antioccidental, o anticristià. Lamentablement, a Europa s'ha permès durant massa anys la difusió del seu discurs d'odi.

Per exemple, algunes ciutats del Regne Unit i d'Alemanya permeten que grups de musulmans anomenats 'sharia police' organitzin patrulles de barri. Diuen que és per a garantir la seguretat dels veïns, però la veritat és que serveixen per a implementar per la força de la intimidació els usos i costums que responen a la seva visió estreta de l'islam.

Un altre exemple de deixadesa per part de les autoritats: fa uns mesos, la comunitat líbia de Manchester va expulsar de la mesquita un individu perquè es va enfrontar a l'imam.

Aquesta persona recriminava a l'imam que hagués condemnat la violència i el terrorisme perpetrat per l'Estat Islàmic. La mateixa comunitat havia denunciat el noi en el passat i ho va tornar a fer després d'aquest incident.

Doncs resulta que el noi, que era fill d'un líder islamista libi que vivia tranquil·lament a Anglaterra tot i que havia lluitat per Al-Qaida, va viatjar a Líbia i va poder tornar legalment al Regne Unit. Els serveis secrets francesos creuen que també va viatjar a Síria per lluitar amb l'Estat Islàmic. Resulta que el jove va tornar per a perpetrar al maig un atemptat contra la joventut i la canalla que sortien del concert d'Ariana Grande a Manchester.
Quan ja és massa tard ens barallem entre nosaltres
Entenc els motius que empeny una part significativa de la societat a demanar als musulmans que mostrin públicament el seu rebuig al terrorisme. Però els musulmans repliquen justificadament que és injust haver d'anar demostrant que tu no ets dels dolents quan no has fet res.

De fet, de veritat creieu necessari que els musulmans anònims ens argumentin i ens convencin que la seva religió és més o menys pacífica? Per a què serveix això? Per a estar més tranquils en un context on tenim la sensació que hem perdut el control de la nostra pròpia societat?

La llei, i no la bona o la mala fe, és la que defineix els crims i els actes de terrorisme. Per tant, la policia ha de perseguir i la justícia ha de castigar els criminals. Si ho fessin eficientment i l'Estat tingués el control de la situació als carrers potser no caldria tanta manifestació, tanta declaració pública i tanta justificació.

Certament, s'ha de marcar una frontera entre el gruix de la societat i els terroristes i no deixar-los-en passar ni una. Els musulmans, els nostres veïns musulmans, ens demanen que marquem el límit i que deixem en pau els innocents.
Autor: Jordi Llaonart (font: http://blocs.mesvilaweb.cat/arabislam)

# data[].attributes.attachment_link.title
Com es fa un procés de captació i radicalització gihadista

# data[].attributes.attachment_link.description
Imatge: la 'sharia police' patrulla algunes ciutats del Regne Unit i Alemanya amb el consentiment de les autoritats El procés de radicalització de joves musulmans es produeix d'una forma similar a qualsevol altre procés de captació, ja sigui per una secta o per un grup radical violent de qualsevol altra ideologia.

# data[].attributes.body
Importància de la mare, la dona.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Arran dels atemptats de la setmana passada, rebo un missatge amb un relat al·legòric. El narrador explica que va instal·lar una menjadora per a ocells al seu porxo; que al principi era una delícia sentir els ocells que venien a menjar-hi; que aviat van començar a ser-ne massa, a barallar-se entre ells, a fer niu al porxo i a omplir-lo d'excrements; que a l'últim, els ocells es van tornar agressius, exigint més i més menjar; que va haver d'eliminar la menjadora i, un cop desapareguts els nius, netejar el porxo per poder, finalment, recuperar la tranquil·litat inicial. El narrador explica que la menjadora és el nostre sistema de llibertats i de benestar, i que els ocells són els immigrants, que ocupen habitatges sense pagar, saturen els serveis socials, omplen les presons i imposen els seus tabús alimentaris a les escoles. I conclou: "En la meva opinió, ha arribat el moment de treure la menjadora i fer neteja".

Per internet circulen molts missatges com aquest que testimonien que el missatge xenòfob s'estén a passos de gegant.

No menys lamentable em sembla la posició bonista dels qui proclamen el deure d'obrir les fronteres a tothom i que celebren la creixent "multiculturalitat" de la nostra societat.

Hem de recordar als musulmans que viuen entre nosaltres que no n'hi ha prou sent pacífic, i que no totes les pràctiques culturals són tolerables aquí

Entre aquests dos extrems, em considero en un camí del mig cada cop menys transitat. Crec que tenim l'obligació de rebre els refugiats i crec que hem de donar la benvinguda als immigrants econòmics que siguin capaços de guanyar-se prou bé la vida per pagar uns impostos que ajudin a mantenir dempeus el sistema de benestar, la qual cosa és tot menys fàcil. Celebro la diversitat de religions, d'hàbits alimentaris i de formes de vestir, però no crec que la multiculturalitat de debò sigui viable.

Arran dels atemptats de la setmana passada, un conegut em comenta, amb pessimisme, que els marroquins no s'integraran mai, i ho il·lustra amb el cas d'una amiga de la seva filla, amb qui compartia estudis i diversions fins que va tenir la primera menstruació. A partir d'aquell moment va ser reclosa a casa fora de l'horari lectiu; malgrat ser una alumna brillant, va deixar d'estudiar un cop acabats els estudis obligatoris; va casar-se al Marroc als setze anys i, mentre la seva amiga comença a estudiar a la universitat, ja ha començat a tenir fills.

Arran dels atemptats de la setmana passada, crec que hem d'insistir que l'islam és una religió com qualsevol altra (igual que passa amb les cites bíbliques, hi ha sures per a tots els gustos), i que la majoria dels musulmans són gent aliena a la violència, però també crec que hem de recordar als musulmans que viuen entre nosaltres que no n'hi ha prou sent pacífic, i que no totes les pràctiques culturals són tolerables aquí.

Hem de ser inflexibles a l'escola. No hem de permetre que hi hagi escoles que segreguin nens i nenes

No n'hi ha prou sent pacífic. La major part dels alemanys dels anys trenta també ho eren, però la seva passivitat va permetre que la minoria nazi prengués les decisions. Els nostres musulmans tenen l'obligació de ser més actius que ningú en la prevenció, repressió i condemna de la violència. No sabem on serà el proper atemptat ni la nacionalitat dels seus autors, però sí que sabem que el cometran al crit d'" Al·lahu-àkbar " i que provindran d'una comunitat musulmana. Aquell dia els ciutadans hauríem de sentir que aquella comunitat -començant pel seu imam- no tan sols rebutja la violència, sinó que col·labora activament amb la policia.

No totes les pràctiques culturals són tolerables. La diferència fonamental entre la nostra cultura i totes les altres és el paper de la dona. La nostra cultura ha abraçat el feminisme; les altres no. És cert que a casa nostra la dona i l'home no estan equiparats completament ni al lloc de treball ni a la llar, però cada cop ho estan més i cada cop ens semblen menys tolerables les diferències.

Crec que hem de dir als nostres musulmans que aquí la dona té els mateixos drets que l'home i que, encara que no els agradi, farem els possibles -dins de la llei- perquè això sigui una realitat també entre ells. En particular, crec que hem de ser inflexibles a l'escola. No hem de permetre que hi hagi escoles que segreguin nens i nenes, encara que siguin catòliques, perquè per aquesta escletxa se'ns colarà un càncer mortal. Crec que hem d'esprémer al màxim una sentència del Tribunal Europeu de Drets Humans (cas Osmanoglu i Kocabas vs. Suïssa) i exigir que les alumnes facin esport amb els alumnes. Crec que hauríem de considerar amb simpatia la proposta del Consell Escolar de Catalunya ( Ara és demà ) d'allargar l'escolarització obligatòria fins als divuit anys. Encara que només sigui per allargar la tutela de l'Estat sobre les noies musulmanes.

# data[].attributes.attachment_link.description
Arran dels atemptats de la setmana passada, rebo un missatge amb un relat al·legòric.

# data[].attributes.body
La veu d'un profesor

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Muchos llevamos ya dos días peleando contra la falsa atribución del atentado a todos los musulmanes, cuando son ellos realmente las principales víctimas del terrorismo a nivel mundial y no son los verdugos. Llevamos dos días poniendo a los racistas en su sitio. Bien hecho. No demos más tiempo a quienes exhiben su racismo contra emigrantes y extranjeros enmascarándolo de indignación por los atentados. Muchos hablabais ayer y anteayer de no permitirlo, de bloquear a la primera, o de ignorar esos comentarios. Bien hecho. No dejemos tampoco que las ideologías yihadistas de odio se oculten tras la mayoría musulmana silenciosa y pacífica. Empecemos a discernir. Es hora de que la izquierda de la calle empiece a mirar donde tiene que mirar con ese discernimiento necesario, sin odio y sin buenismo, con la mirada justa, nec metum nec spes (sin esperanza, sin miedo), que dirían los latinos. Ahora toca que apartemos distracciones y miremos al fondo del abismo: a las fotos de los culpables.

Todos los profesores nos hemos dado cuenta de algo que quizá el resto de la población no ha detectado. A ver, me explico. Yo llevo años enseñando literatura y teatro en las aulas de la pública y dedicando todo el entusiasmo que puedo a mi profesión, con un alumnado pobre, rico, de clase media, y payo, y gitano y europeo comunitario, y españolito y rumano y guineano y ecuatoriano y dominicano, chino, iraní y, por supuesto, marroquí. He hecho mi trabajo con todos ellos lo mejor que he podido. He triunfado muchas veces. Me vuelvo loco de alegría cuando una alumna musulmana supera con éxito el curso y más todavía cuando la dejo con su selectividad aprobada en las universidades. Sé de la valentía y del coraje y de los obstáculos de todas y cada una de ellas. Y digo ellas, porque todos estos días me he estado acordando de ellas -que no son pocas- precisamente por su benéfica ausencia ¿Es polémico decir que no había ninguna mujer conduciendo las furgonetas? ¿Es polémico decir que aunque he tenido en la pública alumnos musulmanes de una amabilidad y una inteligencia excepcionales, no tengo memoria de haber dejado aún a ninguno de ellos en la universidad? En fin, como siempre llega el género y sus polémicas, pero vienen más. Viene lo que más nos asusta mirar.

¿Es polémico decir que cada tanto tiempo puedo identificar, tras esa mayoría musulmana amable y especialmente dulce, algún alumno radical, algún alumno que sé que está coqueteando con el borde del abismo ideológico y que vive en un entorno que obviamente lo apoya y lo exalta? Me ha pasado unas tres o cuatro veces, por eso estoy casi seguro de que los profesores del Institut Abat Oliba de Ripoll vieron en los cuatro futuros terroristas, hoy ya abatidos a tiros, lo mismo que yo veo cada tanto tiempo.

No se trata de racismo ni de buenismo. Yo soy profesor. Blanquito y europeo pero profesor. Detecto la bondad intrínseca de los menores. Detecto los peligros. Y pienso sin parar en los otros profesores, en los otros perros pastores del Institut Abat Oliba. Yo sé mejor que nadie que a veces el perro pastor no puede cuidar a las ovejas si las ovejas viven de espaldas al rebaño, si pasan las horas comunes escindidos del resto, dormidos, disidentes del contacto de otros, disidentes de la palabra hablada y de la palabra escrita, o si las familias apoyan esa doble vida imposible. Pero puedo asegurar que muchos de esos profesores lo vieron. Es evidente: Moussa Oukabir acababa de abandonar las aulas. Aventuro que dejo el instituto el año pasado, a los 16, y solo un curso después, a los 17, él y sus compañeros han matado sin freno como los lobos y luego han muerto a tiros en la calle.

Sospecho lo que ha debido de suceder en el Institut Abat Oliba estos cursos. Podría jurar que sus profesores se han pasado los años de crisis buscando en las aulas la mirada esquiva de los cuatro y que se encontraron con las mismas circunstancias de todos: sin apenas recursos para las aulas de enlace, ni para las clases de apoyo, ni para los desdobles, ni para los profesores de pedagogía terapéutica, con los alumnos desintegrados en una clase de treinta y seis donde probablemente se les leía en Literatura el fragmento del Cid invocando a Santiago Matamoros o matando musulmanes, y encima sin relación con la familia, o teniendo que usar el periodo entre clase y clase para avisar de algo grave por un teléfono inexistente a unos padres que solo hablan árabe y que solo han pasado por el centro una vez para gritarle improperios a un profe que, al explicar la argumentación, le pidió a toda la clase que escribieran un texto con razones a favor y en contra del matrimonio igualitario.

Yo no pido la paz mundial. Pido que nuestro trabajo pueda desarrollar su pequeña labor de cambio del mundo para que esta se sume a otra labor y otra labor. Pido, o no, mejor exijo lo importante: recursos no ya para educar, sino para detener el horror, porque igual no hay forma de detener el horror, pero si hay alguna es la cultura, es el conocimiento, es la educación, es la empatía, y lo exijo sobre todo porque, como todos los profesores habrán advertido en una revelación que los ha partido por la mitad, las fotos de los cuatro terroristas que todos los medios han difundido son -terrible metáfora- las de la lista de clase.

# data[].attributes.attachment_link.description
Muchos llevamos ya dos días peleando contra la falsa atribución del atentado a todos los musulmanes, cuando son ellos realmente las principales víctimas del terrorismo a nivel mundial y no son los verdugos. Llevamos dos días poniendo a los racistas en su sitio. Bien hecho.

# data[].attributes.body
Article d'opinió de la nostra LIC, Carme Brugarola

# data[].attributes.attachment_link.description
Benvinguts a un InfoK especial. La setmana passada va passar una cosa molt greu a Barcelona i a Cambrils: un atemptat que ha provocat la mort de 16 persones i molts ferits. A tot arreu, a totes les teles, les ràdios, els diaris, a casa... se n'ha parlat, i molt.

# data[].attributes.body
Acte Ripoll: vídeo

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Després d'un ple extraordinari, s'ha fet una concentració que ha reunit prop de tres mil persones a Ripoll, municipi d'on eren els joves que formaven la cèl·lula gihadista que va provocar els atemptats de Barcelona i Cambrils. A la concentració hi ha assistit el conseller d'Empresa i Coneixement, Santi Vila, així com els diputats Lluís Llach i Irene Rigau o la diputada al Congrés, Teresa Jordà. També hi havia alcaldes del Ripollès i d'Osona, entre les quals l'alcaldessa de Vic, Anna Erra. Durant l'acte, ha llegit un comunicat Hafida Oukabir la germana de dos dels presumptes terroristes: Mousa i Driss Oukabir. Els assistents portaven pancartes en contra de l'islamofòbia i el racisme. En els discursos s'ha recordat que la imatge que s'ha projectat de Ripoll aquests últims dies no es correspon amb la realitat, sinó que ha estat sempre un poble integrador i acollidor. Des de la xarxa veïnal Som Ripoll s'ha donat el condol a les víctimes i les seves famílies. Alumnes de l'escola d'oficis han recordat una a una a totes les víctimes i han remarcat que la diversitat cultural mai havia estat un problema a Ripoll. L'acte ha acabat amb el cant dels ocells i els assistents han pogut escriure en un llibre de record.
Fotogaleria amb les imatges de la concentració de Ripoll Comunicat de la comunitat musulmana de Ripoll Declaració institucional del Ple de l'Ajuntament de Ripoll Manifest de la concentració Manifest de l'escola taller

# data[].attributes.attachment_link.title
Prop de tres mil persones es concentren a Ripoll per la pau

# data[].attributes.attachment_link.description
Després d'un ple extraordinari, s'ha fet una concentració que ha reunit prop de tres mil persones a Ripoll, municipi d'on eren els joves que formaven la cèl·lula gihadista que va provocar els atemptats de Barcelona i Cambrils.

# data[].attributes.body
àlbum web

# data[].attributes.attachment_link.description
Fotografies de la resposta ciutadana als atemptats a la Rambla i a Cambrils del 17 d'agost de 2017 i de la manifestació "No tinc por" del 26 d'agost. notincpor.barcelona

# data[].attributes.attachment_link.description
Explore Barcelona.cat's photos on Flickr. Barcelona.cat has uploaded 7967 photos to Flickr.

# data[].attributes.body
Opinió del problema

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
No diré que no tinc por, perquè en tinc.

No diré que no tinc ràbia, perquè en tinc.

No diré que no em sento impotent, perquè m'hi sento.

No diré que no estic trista, perquè des de dijous que estic molt trist a.

¿I saben què més no faré? Parlar de religió, de civilització, dels "nostres" valors, de llibertat i convivència. I el que no faré de cap manera serà parlar sobre els perills de la islamofòbia. Amb els cossos de les víctimes encara calents no entraré en això, no deixaré que la paranoia que ells mateixos han sembrat em faci traçar una línia inexistent, una separació que ja he esborrat des de fa temps entre 'nosaltres' i 'vosaltres'. Els terroristes formen part d'un 'nosaltres' seu, fet d'odi i de mort. El meu 'nosaltres' és el de ser persona i no aconseguiran, de nou, que comenci a mirar al meu voltant per esbrinar qui em mira d'una forma diferent. Perquè hi ha dues menes de persones: els qui rebutgen i els qui no, i als primers no els calen terroristes per justificar les seves posicions. Ara treuen tota la bilis perquè en tenen l'oportunitat i se senten legitimats, però no s'equivoquin, són els mateixos de sempre.

Les víctimes reals

No, no diré que la principal víctima és la comunitat musulmana. Les principals víctimes són les que es van quedar damunt del terra de la Rambla, els que van veure la mort, els que encara malden per esquivar-la. Les víctimes són els morts, els ferits, els que passejaven tranquil·lament pel centre de la ciutat i van topar amb l'horror.

No, no és el tema principal, ara mateix, prevenir el racisme. Ja ho farem, això, però en el minut zero d'un atemptat és de bojos començar per aquí i noper alres qüestions. És cert que els que tenim aquests noms i cognoms plens de sons estranys ens angoixem quan hi ha un atemptat, però seria injust que el focus es desplacés cap aquí. Sí, jo tinc molta por quan hi ha un atac, però he de saber que part de la meva por s'alimenta de la paranoia que ells cultiven. La sospita d'uns, la paranoia i l'actitud defensiva dels altres, són dues cares de la mateixa moneda. Si no vull que les persones amb qui convisc pacíficament comencin a desconfiar, tampoc puc fer jo el mateix intentant esbrinar si desconfien o no.

El valor de les paraules

Que les xarxes són un abocador, sí. Que hi haurà insults, pintades, exabruptes de tota mena, sí. Però si els terroristes no representen els musulmans, ¿per què els racistes representen la totalitat dels que no ho són? ¿Mossegarem l'ham i començarem a traçar la línia divisòria que fins ara no existia dins de "nosaltres'? Sí, és cert, a la plaça de Vic hi havia Josep Anglada, fent la pallassada de sempre, però ¿saben què? Al seu costat hi tenia els regidors de la resta de formacions que s'hi van encarar. ¿Han de valer més les paraules de personatges com ell que les dites per l' alcaldessa de Vic, el president de la Generalitat o l'alcaldessa de Barcelona? ¿Són més importants els quatre ultres que es volien manifestar-se a la Rambla que tota la gentada de veïns que els van increpar?

No, aquesta no és la qüestió que ens ha de preocupar, no és el tema principal. El tema més important és que tenim un problema, gros, molt gros, que no se soluciona dient que l' islam no és terrorisme. Hi ha una nova religió, diferent de la dels nostres pares, dels nostres avis, que s'està escampant. És un islam reaccionari, que nega la seva pròpia diversitat, que fomenta l'odi cap al no musulmà, que vol colonitzar totes i cadascuna de les esferes de l'individu.

Ideologia, no espiritualitat

És ideologia, no espiritualitat, un projecte polític més que una religió. Proposa als creients més desarrelats una utopia a l'abast, una adscripció identitària segura i una pertinença sense matisos. Sí, aquest nacionalislamisme existeix i està penetrant com no ho havia fet mai, fins al punt que molts joves quan parlen de la seva religió descriuen, sense saber-ho, aquesta nova forma excloent.

¿D'això quan en parlarem? A banda de dir que els terroristes no són musulmans, ¿quan encetarem un debat més profund sobre els perills d'aquesta ideologia totalitària? ¿Saben els nostres joves on acaba l'islam i on comença el fonamentalisme? ¿Saben alguna cosa de la història de la seva religió? ¿Podem posar sobre la taula aquests temes sense que reaccionin a la defensiva i ens acusin d' islamofòbia? No, el racisme no es combat tancant els ulls davant la realitat. Tenim un problema important que no solucionaran ni la por, ni la ràbia, ni la impotència: la possibilitat que als nostres joves, tancats en les seves habitacions, algú els pugui convèncer que pel simple fet de creure en el que creuen tenen dret a acabar amb la vida dels qui no són com ells. I d'això, és urgent parlar-ne.

# data[].attributes.attachment_link.description
No diré que no tinc por, perquè en tinc. No diré que no tinc ràbia, perquè en tinc. No diré que no em sento impotent, perquè m'hi sento. No diré que no estic trista, perquè des de dijous que estic molt trist a. ¿I saben què més no faré?

# data[].attributes.body
Crònica de la Roser Iborra

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Crònica personal de Roser Iborra de la concentració per la pau i de solidaritat amb les víctimes dels atemptats ahir a Ripoll | "La tristesa no ens pot fer traïdors. No podem afegir odi a l'odi" | "Per sort, m'he equivocat. Quan l'acte comença i sortim de les ombres, ens adonem que som moltes, que som molts. Que també hi ha dones amb mocadors i criatures amb cartells de pau. I quan escolto la Hafida, que encara no sé qui és, penso que hi ha esperança, que ens en sortirem" | "Plorem per totes les víctimes: les de Barcelona i Cambrils, les de Ripoll. Sí, també les víctimes de Ripoll, els nens que podien haver estat els nostres"

# data[].attributes.attachment_link.description
Crònica personal de Roser Iborra de la concentració per la pau i de solidaritat amb les víctimes dels atemptats ahir a Ripoll | "La tristesa no ens pot fer traïdors. No podem afegir odi a l'odi" | "Per sort, m'he equivocat. Quan l'acte comença i sortim de les ombres, ens adonem que som moltes, que som molts.

# data[].attributes.body
Influència professorat

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L'emoció ha impregnat la concentració que s'ha fet aquesta tarda a la plaça de Catalunya de Barcelona, amb el lema 'La comunitat musulmana contra el terrorisme'. Si la presència musulmana no ha estat multitudinària sí que ha estat significativa, potent i punyent. Gent de diversos indrets del país, amb una forta assistència de dones i famílies amb nens, després de concentrar-se s'han manifestat Rambla avall per retre homenatge a les víctimes. La impotència i el dolor hi eren els sentiments dominants.

Les abraçades i les llàgrimes han estat constants en aquest acte, que ha començat amb la lectura d'un manifest, en català, castellà i àrab, a càrrec de Miriam Hatibi, portaveu de la Fundació Ibn Battuta -una de les associacions convocants de la concentració-, amb una ferma condemna dels atemptats de dijous. A més, les entitats organitzadores han volgut deixar clar que l'islam no té res a veure amb els atemptats i han demanat que es faci una autocrítica i es treballi per ajudar a integrar els joves: 'Que puguin sentir que Catalunya és la seva terra. Tenim un problema que no hem d'amagar.'

Els manifestants portaven pancartes amb missatges clars i contundents: 'No tenim por', 'Islam = Pau', 'No en nom meu'. I també missatges d'agraïment als Mossos d'Esquadra i de rebuig dels atemptats. S'ha repetit amb força el crit ' No tenim por' i també 'Som musulmans, som catalans', 'Catalunya és casa nostra', entre molts més. Tots amb la intenció de rebutjar els atemptats i refermar la voluntat de ser catalans i musulmans sense problemes. Vegeu-ne tot seguit un recull de fotografies.

[VilaWeb no és com els altres. Fer un diari compromès i de qualitat té un cost alt i només amb el vostre suport econòmic podrem continuar creixent. Cliqueu aquí.]

# data[].attributes.attachment_link.description
L'emoció ha impregnat la concentració que s'ha fet aquesta tarda a la plaça de Catalunya de Barcelona, amb el lema 'La comunitat musulmana contra el terrorisme'. Si la presència musulmana no ha estat multitudinària sí que ha estat significativa, potent i punyent.

# data[].attributes.body
Àngels Miret i Rial