# data[].attributes.body
El llibre"- joana Raspall
Cada llibre té un secret
disfressat de blanc i negre;
tot allò que et diu a tu 
Un altre no ho pot entendre;
Sent el tacte dels teus dits
i creu que l'acarisies
i que el batec del teu pols
vol dir que, llegint, l'estimes.

Tot allò que et donarà,
Que no ocopa lloc, ni pesa,
t'abrigarà contra fred
d'ignorància i de tristesa.

Amb els llibres per amics
no et fallarà companya.
Cada pàgina pot ser 
un estel que et fa de guia.

# data[].attributes.body
El 21 de març
rebem a la primavera,
que a tots la sang
una mica ens altera.

Fràgil i gentil,
àgil i aventurera,
la papallona sempre ha sigut,
el símbol de la primavera.

La flor que més m'agrada a mi,
viu arrapadeta,
arran del camí.

És la flor,
que s'atribueix a la primavera,
groga com el sol,
i amistosa amb la abella.

La flor que m'agrada a mi,
és la margarida,
tot el que us he contat,
va a la seva mida.

Entre els animals i les flors,
a la primavera també mana,
"l'amor".

# data[].attributes.body
Cada llibre té un secret
disfressat de blanc i negre;
tot allò que et diu a tu
Un altre no ho pot entendre;
Sent el tacte dels teus dits
i creu que l'acarisies
i que el batec del teu pols
vol dir que, llegint, l'estimes.

Tot allò que et donarà,
Que no ocopa lloc, ni pesa,
t'abrigarà contra fred
d'ignorància i de tristesa.

Amb els llibres per amics
no et fallarà companya.
Cada pàgina pot ser
un estel que et fa de guia.

# data[].attributes.body
Dolça Catalunya,
Pàtria del meu cor,
quan de tu s'allunya,
d'enyorança es mort
I
Hermosa vall,  bressol de ma infantesa,
blanc Pirineu,
màrgens i rius, ermita al cel suspesa,
per sempre, adéu!
Arpes del bosc, pinsans i caderneres,
cantau, cantau;
jo dic, plorant, a boscos i riberes
adéu-siau!
II
On trobaré tos sanitosos climes,
ton cel daurat?
Mes, ai! on trobaré tes cimes,
bell Montserrat?
En lloc veuré, ciutat de Barcelona,
ta hermosa Seu,
ni eixos turons, joiells de la corona
que et posà Déu
III
Adéu, germans: adéu-siau, mon pare,
no us veuré més!
Oh, Si al fossar on seu ma dolça mare,
jo el llit tingues!
Oh, mariners! El vent que me'n desterra,
que em fa sofrir!
Estic malalt: mes, ai! torneu-me a terra,
que hi vull morir

# data[].attributes.body
Si el món fos escrit en llapis,
podria esborrar la lletra
que vol ferir;
podria esborrar mentides
que no cal dir;
n'esborraria l'enveja
que porta mals;
n'esborraria grandeses
de mèrits fals...
Però és escrit en tinta
de mal color:
el color brut de la guerra
i del dolor.
Qui voldria escriure un nou món
més just i net?
Potser que tu i jo ho provéssim,
ben valents, lletra per lletra,
des del nostre raconet...

# data[].attributes.body
A vegades és necessari i forçós
que un home mori per un poble,
però mai no ha de morir tot un poble
per un home sol:
recorda sempre això, Sepharad.
Fes que siguin segurs els ponts del diàleg
i mira de comprendre i estimar
les raons i les parles diverses dels teus fills.
Que la pluja caigui a poc a poc en els sembrats
i l’aire passi com una estesa mà
suau i molt benigna damunt els amples camps.
Que Sepharad visqui eternament
en l’ordre i en la pau, en el treball,
en la difícil i merescuda
llibertat.

# data[].attributes.body
Corren les nostres ànimes com dos rius paral·lels.
Fem el mateix camí sota els mateixos cels.

No podem acostar les nostres vides calmes:
entre els dos hi ha una terra de xiprers i de palmes.

En els meandres grocs de lliris, verds de pau,
sento, com si em seguís, el teu batec suau

i escolto la teva aigua, tremolosa i amiga,
de la font a la mar —la nostra pàtria antiga—.

# data[].attributes.body
Corren les nostres ànimes com dos rius paral·lels.
Fem el mateix camí sota els mateixos cels.

No podem acostar les nostres vides calmes:
entre els dos hi ha una terra de xiprers i de palmes.

En els meandres grocs de lliris, verds de pau,
sento, com si em seguís, el teu batec suau

i escolto la teva aigua, tremolosa i amiga,
de la font a la mar —la nostra pàtria antiga—.

# data[].attributes.body
Cavar entre les pedres, els terrossos
i les arrels que mai no arrencaràs.
Però aquest és el preu del que és profund.
Cavar és religiós.
És una forma de bondat.
Cavar de nit. Després agenollar-se
i aixecar els ulls a les estrelles
sabent que cal buscar-ho tot a terra:
com construir una casa, com escriure un poema.
I fins i tot des d’on tornar a estimar
en aquest temporal de la memòria.

# data[].attributes.body
POTSER (Joana Raspall)

Si haguessis nascut en una altra terra,

podries ser blanc, podries ser negre…

Un altre país

fóra casa teva,

i diries "sí"

en un altra llengua.

T'hauries criat

d'una altra manera

més bona, potser; potser, més dolenta.

Tindries més sort

o potser més pega…

Tindries amics

i jocs d'una altra mena;

duries vestits

de sac o de seda,

sabates de pell

o tosca espardenya,

o aniries nu

perdut per la selva.

Podries llegir contes i poemes,

o no tenir llibres

ni saber de lletra.

Podries menjar coses llamineres

o només crostons eixuts de pa negre.

Podries ....podries... Per tot això pensa

que importa tenir

LES MANS BEN OBERTES

i ajudar qui ve

fugint de la guerra,

fugint del dolor

i de la pobresa.

Si tu fossis nat

a la seva terra,

la tristesa d'ell podria ser teva.