# data[].attributes.body
Українська мелодія на бандурі найкраще характеризує цей уривок(цитату) і передає усі почуття і прагнення свободи, але поралельно з цим ще й любов до рідної країни.

# data[].attributes.body
Музика Pieces of Eden "Satan's Arrival" передає той страх, ємоції і надію на добре майбутне які відчував читач на місці Остапа під час читання цього уривка.

# data[].attributes.body
Композиція Two Steps From Hell "Strength Of A Thousand Man" має мотивационно побутову интонацію, як слова у цій цитаті. Вона має бурхливу гамму звуків і ємоцій яку з точністю описує цитату.

# data[].attributes.body
Мелодія Мирослава Скорика "музика флейти" звучить своїми нотами, так як спокійні слова у цьому уривку. Флейта звучить немов лагідний вітер який пролітає повз цієї хатинки і накриває спогадами.

# data[].attributes.body
Композиція Вівальди "Шторм" дуже добре передає настрій під час читання цієї цитати. Тут присутня вся гамма ємоцій від відчаю до рішучості перемогти.

# data[].attributes.body
Пісня "Свіча" Мирослава Скорика найкраще супроводжує болісне прощання Остапа, тому що ця пісня глибинно відображає символічність свічки для украінської душі. І погасла свічка як у тексті, так і в пісні символізує втрату зв'язку.

# data[].attributes.attachment_link.description
Îêñàíà Á³ëîç³ð

# data[].attributes.attachment_link.metadata.artist
Îêñàíà Á³ëîç³ð

# data[].attributes.attachment_link.title
Pieces of Eden - Satan's Arrival [Evil Epic Music. 2017] (t9music.ru)

# data[].attributes.headline
Вітер минулого

# data[].attributes.subject
Вітер минулого

# data[].attributes.body
Тьмяно світяться вікна у маленькій хатинці, де сторож варить собі убогу вечерю. Весело, з тріском палає в печі сухий комиш і гуготить у комині. В печі щось булькає. Сивий дід гріє свою бороду біля вогню і слухає розмову вітру.

Що не кажіть, а він живий, той вітер. Він летить іздалеку, понад тихими селами і забирає по дорозі, всичує в себе і тишу села, і клекіт міста, шемрання темного лісу, дзюрчання вод і дзвін стиглого колоса. Він несе в собі весь гомін землі, від тихого бриніння мушки до гуркоту грому, від скритого зітхання серця до крику смертельної розпуки.

# data[].attributes.headline
Безумна течія

# data[].attributes.subject
Безумна течія

# data[].attributes.body
Вона чує, що могутня течія бере її в свої обійми, а чорна глибінь тягне за ноги. Приходить смерть. Але вона не дасться. Вона має сильні руки, а до берега недалеко. Вона чує за собою якісь крики, Остапів голос, та їй не до них. Вона мусить поспішатися, поки не змерзло тіло… Дикі, невгамовні сили життя встають, і пруться, і розпирають груди, зростають у лютість… Усі сили добути… всю теплу кров… усю волю… Ось ближче до берега… Ось берег видко… а там так гарно, там сонце сяє, там зелено, там небо синє, там радість, життя… Душа рветься до сонця, а тіло тягне до себе чорна безодня. Вона оковує його залізом, обвішує камінням, обхоплює холодними руками… Все тяжчим і тяжчим стає воно, все глибше і глибше пірнає у воду...

# data[].attributes.headline
Страшний звір проти людини

# data[].attributes.subject
Страшний звір проти людини

# data[].attributes.body
Проти нього стояв не пес, а вовк. Великий, сірий, забовтаний, з гарячими й голодними очима. Він насторошив вуха й простяг до Остапа морду, міркуючи, чи безпечно йому нападати, чи ні. Остап лежав безборонний і дививсь на вовка. Він добре бачив трохи кривий, глибокий і заслинений рот вовка, закрутки шерсті на його грудях й міцні замочені лаби.

Звір стояв нерухомо, врешті переставив одну лабу, далі другу і трошки присунувся до Остапа.

Остап зачерпнув пригоршнею води і бризнув на вовка. Бризки долетіли до його морди, кілька з них впало на неї. Вовк вискалив зуби і осів на задні лаби, але не одходив.

# data[].attributes.headline
Цілеспрямована і жорстка Соломія

# data[].attributes.subject
Цілеспрямована і жорстка Соломія

# data[].attributes.body
Комиш шумів. Він їжився перед нею, тіснив із боків, настигав іззаду, ловив корінням за ноги, колов і різав шорстким листом. Жовтий, гладкий, високий — він глузував із неї, помахуючи над її головою рудим чубом. Соломія чула до нього зненависть, як до живої істоти. Він дратував її. Коли б у неї був серп або ніж, вона різала б його доти, поки б він не поліг увесь або вона сама не впала трупом. Соломія накинулась на нього і почала трощити із злості, з озвірінням, як свого ворога.

Вона рвала його, ламала, крутила і била ногами, а він згинався, упирався, зчіплювався вгорі китицями, ранив їй руки і тільки корінням тремтів, немов од скритого реготу.

# data[].attributes.headline
Гірке прощання Остапа

# data[].attributes.subject
Гірке прощання Остапа

# data[].attributes.body
Одійшовши кілька гонів, Остап зупинився й озирнувся. Невиразною чорною плямою лежало сонне село у видолинку, і тільки в корчмі ясно світилось одиноке віконце й приковувало до себе Остапів погляд. Се одиноке світло серед сонного села було немов останнім "прощавай" рідного закутка, ниткою, що в'язала його з батьківщиною, з усім близьким. Але за хвилину віконце згасло, і Остап почув, як разом із зниклим світлом в його серці щось урвалось і село геть одсунулось од його. Остап непомітно для себе зітхнув і рушив далі.

# data[].attributes.headline
Дорога на свободу

# data[].attributes.subject
Дорога на свободу

# data[].attributes.body
Плутаючись у високих бур'янах, пролазячи попід кущами, що тісно посплітались у сій занедбаній частині панського гаю, вони долізли врешті до води. Тут було парно. При повній тиші в повітрі густий гай легко затримав зібране за день тепло, і тепер звідти пашіло, як із печі. По скляному поверху ставка, в глибини якого визирало темне зоряне небо, тихо плив білою хмарою туман і, мов наміткою, загортав блимаючі в таємній глибині зорі. Нічна задуха насичена була сильними пахощами татарського зілля, куширу, зогрітої води. Край човна, в невеличкому плесі, оточеному осокою й лапатими лопухами, жаби лящали так завзято, що заглушали всякий згук у далекій околиці.