# data[].attributes.body
"Cărţile sunt oglinzi: vezi în ele numai ceea ce ai deja în tine."

# data[].attributes.body
"Şi ai grijă de visele tale. Nu ştii niciodată când vei avea nevoie de ele."

# data[].attributes.body
"Timpul trece cu atât mai grabnic cu cât e mai gol. Vieţile lipsite de semnificaţie ocolesc pe departe, asemenea unor trenuri ce nu opresc în gară."

# data[].attributes.body
"Una dintre capcanele copilăriei este că nu trebuie să înţelegi ceva ce simţi; după ce, odată cu timpul, mintea este capabilă să înţeleagă ce s-a întâmplat, rănile inimii sunt deja prea adânci."

# data[].attributes.body
Fiecare personaj – principal sau secundar – al romanului lui Zafon ascunde în trecutul său un secret teribil, care îi torturează sufletul, iar Daniel este liantul dintre toate aceste povestiri, una mai tragică decât cealaltă, pe care Zafon reuşeşte, într-un mod care ţine mai degrabă de miracol, să nu le piardă pe drum, să le explice şi să le închidă, astfel încât nicio o întrebare nu rămâne fără răspuns! Asta nu înseamnă că terenul nu este pregătit pentru o continuare a cărţii… 🙂

# data[].attributes.body
"Povestea lui Daniel începe pe fundalul unei Barcelone a anului 1945, un oraş cu multe răni de cicatrizat, provocate de cel de-al doilea război mondial şi de războiul civil spaniol. Iar Zafon, care este, după părerea mea, un pictor al scrisului, nu scapă ocazia de a realiza poate cele mai frumoase descrieri ale unei citadele din tot ce-am citit eu vreodată. Nu e de mirare ca în  timpul recentei mele vacanţe în Barcelona, m-am fâţâit de colo-colo cu cartea în braţe, încercând să filtrez aerul metropolei prin scriitura magică a lui Zafon.