# data[].attributes.headline
Народне умотворине

# data[].attributes.subject
Народне умотворине

# data[].attributes.attachment_link.description
stefanović karadžić караџић творац новог правописа творац новог постао почасни грађанин загреба данашњи дан караџић постао vuka karadžića српског језика

# data[].attributes.headline
Српске народне пјесме

# data[].attributes.subject
Српске народне пјесме

# data[].attributes.headline
Јернеј Копитар

# data[].attributes.subject
Јернеј Копитар

# data[].attributes.headline
Српски рјечник

# data[].attributes.subject
Српски рјечник

# data[].attributes.headline
Народно стваралаштво

# data[].attributes.subject
Народно стваралаштво

# data[].attributes.headline
Вук Стефановић Караџић

# data[].attributes.subject
Вук Стефановић Караџић

# data[].attributes.headline
Тршић, место рођења

# data[].attributes.subject
Тршић, место рођења

# data[].attributes.body
За Вука Стефановића Караџића су народне песме испољавале сам народни дух. Вуков значај за српски језик и књижевност, али и за очување народног духа и традиције готово је немерљив. Докле год живи језик једнога народа, живи и сам народ. Док га поштујемо, њиме говоримо и пишемо, дотле живи и народ, може се међу собом разумети и умно сједињавати, не прелива се у други и не пропада.

# data[].attributes.headline
Народно стваралаштво Вука Караџића

# data[].attributes.subject
Народно стваралаштво Вука Караџића

# data[].attributes.body
Делатност Вука Караџића, огромна и многострана, имала је јединствено исходиште. Цео Вуков
рад био је одређен појмовима народ и народно. Вук је сакупљао и објављивао народне песме и
друге усмене умотворине. Он је, у ствари, ову значајну област наше културе открио, учинио доступном образованом свету. Полазећи од народне књижевности као основе и узора, Вук је ушао у велику битку за народни језик, за књижевност на народном језику. Као књижевник записивао је народни живот, народне обичаје, историју народа. Појмови народ и народно присутни су код њега свуда, од наслова његових главних књига до њихове садржине, облика и израза. У Вуково време и у Вуковој интерпретацији ти појмови се односе искључиво на сељачки, прости, неписмени народ, онај народ који је, откако су Срби примили словенску књигу, кроз цео средњи век, турска времена, 18. век (с делимичним изузетком Венцловића и Доситеја), у ствари, све до Вукове појаве, остао изван књижевности. Сабравши народне умотворине, Вук је показао да права велика српска поезија није она коју су стварали учени људи за узан круг посвећених, него она која је настала и живела у народу и да на њеним темељима треба да се убудуће развија читава књижевност. Као сакупљач народних умотворина, пре свега песама, Вук заиста и несумњиво има великих заслуга. Његов рад истиче се финим осећајем за детаљ, лепим укусом у одабирању, али пре свега – једним дубоким познавањем и осећањем народног духа.

# data[].attributes.headline
Рoмантичарски елемент и утицај на народно ствараштво

# data[].attributes.subject
Рoмантичарски елемент и утицај на народно ствараштво

# data[].attributes.body
Епоха романтизма у српској книжевности утемељена је на културној револуцији коју је припремио и извршио Вук Стефановић Караџић. Доба које ће започети у знаку победе Вукове реформе донеће пуну победу романтизма као книжевног  правца. Вуков роматизам се јавља у фолкорној основи, као непосредни продужетак народног стваралаштва. У њему су дошла до изражаја револуционарна устаничка хероика и схватања нашег патријахалног друштва. У поезији он се додирује с класицизмом, који је био владајући стил епохе. Најзначанија дела српског романтизма написана су реформисаним Вуковим језиком. У отпору према идејама класицизма, књижевност романтизма афирмисала је нове стилске, идејне, и друштвене вредности и изнедрила неке од највећих песника српске књижевности уопште.

# data[].attributes.headline
Прикљупљање народних умотворина- најзначајније

# data[].attributes.subject
Прикљупљање народних умотворина- најзначајније

# data[].attributes.body
Најлепшу и највећу збирку српских народних песама која се састојала из низа свезака објавио је Вук. У посао сакупљача народних песама Вука су упутили његови пријатељи са којима се упознао у Бечу, образовани књижевници и научници српског, словенског и немачког порекла. Они су Вуку показали колико се цени простонародно песништво уопште, и са колико се жеље очекује једна збирка српских песама, о којима се тада само нешто мало знало. Људи који су највише учинили да упуте Вука на та прикупљања били су словеначки лингвиста Јернеј Копитар, и чувени немачки књижевник Јакоб Грим. Прву своју збирку Вук је штампао у Бечу 1814. године. Она се зове „Мала простонародна славеносербска пјеснарица“. Штампана је старим правописом, и у њој се налазе сто лирских и осам епских песама. Све њих Вук је записао по сећању, и све оне биле су песме које је као дете слушао у месту свога рођења, у Тршићу. Вук је неуморно пребирао песме из народа, било путујући лично, било преко многобројних пријатеља и дописника које је имао у свим нашим крајевима. Друго, велико издање „Српских народник пјесама“ он је издао у четири књиге, Лајпцигу и Бечу, од 1823. до 1833. године. Треће издање, још веће и богатеије, штампано је у Бечу од 1841. до 1866. године, у шест књига. Четврто, у које су унете и многе песме из његове књижевне заоставштине, издала је српска држава, од 1887. до 1902. у девет књига. Постојале су такозване „особите песме“ које Вук није објавио због поштовања грађанског морала. Такође у Вукове збирке нису ушле усмене песме вулгарног карактера, неуспеле и незанимљиве.

# data[].attributes.headline
Вуков рад на сакупљању песама

# data[].attributes.subject
Вуков рад на сакупљању песама

# data[].attributes.body
Пре Вука С. Караџића постојало је врло мало записаних песама јер је део народа био неписмен. Најзначајнија збирка народних песама је „Ерлангенски рукопис“, која је названа по граду у Немачкој, где је откривена. Забележио их је непознати Немац око 1720. године, у Славонији. У тој збирци су претежно епске песме у десетерцу у коме су описане хајдучке и ускочке борбе. У његово време неколико књижевника преузело је посао сакупљача, али са мало успеха.Вук је1815. године отишао у манастир Шишатовац где је записао његових седамнаест песама, четири старе и тринаест нових песама које ће касније штампати у Бечу.
Прву своју збирку песама Вук је штампао у Бечу 1814. године. Она се зове „Мала просто народња славенско- српска пјесмарица“, штампана је старим правописом, и у њој се налазе сто лирских и осам епских песама. Сакупљене народне песме, плод дугогодишњег Вуковог рада, биле су најмногобројнија врста народне поезије. Оне су обухватале све сегменте живота српског човека. Управо због те разноврсности морале су бити подељене ради лакшег изучавања. Прву поделу дао је Вук, поделивши их на мушке (епске) и женске (лирске).

# data[].attributes.headline
Вук Караџић- Биографија

# data[].attributes.subject
Вук Караџић- Биографија

# data[].attributes.body
Вук Караџић је рођен у Тршићу, 6. новембра 1787. године, а умро је у Бечу, 7.
новембра 1864. године. Био је српски филолог, реформатор српског језика, сакупљач народних умотворина, писац првог речника српског језика. Имао је неколико браће и сестара који су умрли, а у тадашње време се веровало да је то због вештица и духова. Учествовао је у Првом српском устанку као писар и чиновник у Неготинској крајини, а када се преселио у Беч 1813. године упознао је Јернеја Копитара, на чији је подстицај кренуо у прикупљање српских народних песама, реформу ћирилице и борбу за увођење народног језика у српску књижевност. Вуковим реформама је уведен фонетски правопис, а српски језик је потиснуо славеносрпски језик. Као најважније године Вукове реформе се истичу (1818, 1836,
1839, 1847 и 1852). Писање и читање је научио од рођака Јевте Савића Чотрића, који је био једини писмени човек у крају.
Када је Доситеј отворио Велику школу у Београду, Вук је постао њен ђак.
Убрзо је оболео, али није могао да излечи болесну ногу, па му је остала
згрчена. Као година Вукове победе се узима 1847. јер су те године објављена дела: „Рат за српски језик и правопис“ Ђуре Даничића, „Песме“ Бранка Радичевића, Његошев „Горски вијенац“ и Вуков превод Новог завјета. Године 1818. је објавио прво издање „Српског рјечника“. У Писменици је Вук применио Аделунгов принцип: „Пиши као што говориш, читај као што је написано“. Вук је створио нове знаке у азбуци. Слово ђ је прихватио од Лукијана Мушицког, џ је узео из старих румунских рукописа, ћ из старих српских рукописа, а ј је узео из латинице што су његови противници из црквених кругова сматрали као његов најтежи грех. Друго издање „Српског рјечника“ је објвљено у Бечу 1852. године.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Српски рјечник је рјечник чији је аутор Вук Стефановић Караџић. Пуно име гласило је „ Српски рјечник истолкован њемачким и латинским ријечма ".

Прво издање „Рјечника" изашло је 1818. године и садржи у себи 26.270 ријечи које је Вук чуо у народном говору. Вук је грађу за овај рјечник почео да скупља још 1815. године на наговор Јернеја Копитара. Не зна се тачно када се родила намјера за стварањем овог дјела, јер је он сам рекао да је још док је радио на суду у Србији знао да запише понеку ријеч која му се учинила занимљивом. „Рјечник" је био један од најважнијих корака у борби за језик јер је постављао за основу књижевног језика чисти народни језик, а уз њега је долазило и друго издање граматике. У „Рјечнику" су први пут испоштоване гласовне промјене, а прикључена му је и „Граматика српскога језика" коју је 1824. године на немачки језик превео Јакоб Грим.

Речи у рјечнику биле су акцентоване, а правила по којима су акцентована нешто се разликују од данашњих. Ријечи је на латински и њемачки језик превео словеначки слависта и лингвиста Јернеј Копитар.

Занимљиво је да је рјечник завршен чак двије године прије него што је објављен. Два главна разлога тог кашњења су били недостатак средстава као и митрополит Стеван Стратимировић. У Вуку је видио непријатеља српске цркве и државе који је имао намјеру да преко реформе правописа започне унијаћење Срба.

Вук у једном писму Мушицком на питање како напредује издавање „Рјечника" одговара: „Не да се. Али ће се дати!". Вук у „Рјечник" уводи шест слова: Ј из латинице (које се у латиници обиљежавало као ï), Љ, Њ, Ђ, Ћ и Џ. У овом издању „Рјечника" нема слова Х. Вук је био за то да се оно избаци из азбуке јер је тврдио да се оно и не појављује у српском језику. Али, на инсистирање Мушицког и Соларића унио је Х и Ф, и то како каже, само за туђе ријечи. У Рјечнику нема слова Х, али су неке ријечи написане са Х (архимандрит, архиђакон, захвалити, захватити...)

Предговор „Рјечнику" је, у ствари, завршна Вукова ријеч која је упућена Миловану Видаковићу и осталим Славено-Србима са којима је био у полемици дуго времена. Вук је предговор „Рјечнику" написао у облику расправе у којој је писао да се нико прије Доситеја Обрадовића није сјетио да пише по својим правилима, већ је свако писао „по свом вкусу". Он у даљем тексту заговара заједништво српског језика православаца и католика говорећи о „браћи римског закона који нам с радошћу руке пружају". Разлоге који су га натјерали да изда „Рјечник" навео је у једном одломку, којим се на неки начин може протумачити сав његов рад.

Ја сам из љубави к српскоме језику и из жеље да би му се што брже помогло, прије неколике године написао и издао на свијет „Писменицу српскога језика по говору простога народа написана" само као мали углед како Србљи склањају имена и спрежу глаголе. Који су сумњали да што не знаду, могли су се чему и из ње поучити; а који мисле да све знаду, они ће се подерати онакви какви су, макар им неко написао сто најбољих граматика. Из којих сам узрока издао ону прву српску граматику, из онијех издајем и овај први Српски рјечник (и другу граматику).

Добар повод својим противницима да појачају нападе на њега дао је тим што је у „Рјечник" унио велики број псовки. То је дјелимично урадио по наговору Копитара и Јакоба Грима. Грим се веома интересовао за псовке у српском језику и у преписци са Вуком је тражио њихов еквивалент у њемачком. Напади на Вукову реформу нису престали ни након 1847. која се рачуна као година Вукове побједе.

Године 1852. издато је Караџићево капитално дело, друго издање "Српског рјечника" са 47.427 речи које су биле акцентоване. Друго издање, је допуњено и прерађено у односу на издање из 1818. Вуков сарадник на другом издању био је Ђура Даничић. Вуков Рјечник није обично лексикографско дело, него нешто много више од тога, енциклопедија српског народног живота, у којој су описана народна веровања, обичаји, ношња, унесени исцрпни подаци о нашим крајевима, о друштвеним односима и национално-политичким приликама, о флори и фауни, о просвети и школама, о оружју и оруђу: дело је богато илустровано народним умотворинама: пословицама, приповеткама, загонеткама, предањима те стиховима из лирских и епских песама. Рјечник је синтеза целога Вуковога рада. У њему су заступљене све гране његове делатности: и филологија и етнологија, и историја и народне умотворине. Овај речник народног језика, превод " Новог завјета" (1847), и збирке народних умотворина представљали су темеље за савремени стандардни српски језик.

# data[].attributes.attachment_link.title
Српски рјечник

# data[].attributes.attachment_link.description
Српски рјечник је рјечник чији је аутор Вук Стефановић Караџић. Пуно име гласило је „ Српски рјечник истолкован њемачким и латинским ријечма ". Прво издање „Рјечника" изашло је 1818. године и садржи у себи 26.270 ријечи које је Вук чуо у народном говору. Вук је грађу за овај рјечник почео да скупља још 1815.