# data[].attributes.headline
Грицюк Андрій

# data[].attributes.subject
Грицюк Андрій

# data[].attributes.body
Січові стрільці – це добровольча армія, український легіон, відомий з часів Першої Світової війни. Служили вони в лавах армії Австро-Угорщини. Січові стрільці існували з 1914 року до 1918-го. Воювали на боці Австро-Угорщини та Німеччини проти Росії, Англії та Франції. Товариство січових стрільців з’явилося  у Львівській області у 1914 році.
Стрільці стали заключним акордом епохи галицько-українського відродження. Саме вони своїми невтомними військовими змаганнями возвели величну споруду: незалежну державу, ім’я якої Західно-Українська Народна Республіка.
Маршем січових стрільців була пісня «Червона калина». До війни загони січових стрільців тренувалися, вчилися поводитися зі зброєю. А коли почалася війна у товаристві січових стрільців вже було 7 тисяч осіб. До товариства приймали тільки українців.
Рух січових стрільців сприяв підняттю українського національного духу, але в їх лавах загинуло багато освідчених людей, які могли б принести велику користь суспільству.
Ще 1914 році січовики заявили про незалежність українців та про свій намір боронити незалежність українського народу. Але реалізувати свій намір про українську самостійність їм не вдалося. Австрійське командування, не впевнене у вірності українських частин, ретельно стежило за ними, не зважаючи на перемогу легіону над супротивником на горі Маківці у 1915 році та героїчну оборону пізніше на Лисянці, де легіон втратив тисячу бійців, але позиції не здав. Січовики лишилися важливою в історії спробою створити першу національну армію України.
Стрілецький символ – червона калина, стрілецька пісня і традиції української гвардії часів визвольних змагань – Українських січових стрільців – досі вкарбовані в народну пам’ять.

# data[].attributes.headline
Дем‘яник Домініка

# data[].attributes.subject
Дем‘яник Домініка

# data[].attributes.body
Українські Січові Стрільці були першими українськими частинами Австро-Угорщини, відібраними за національною ознакою, вплинули на створення військового словництва, термінології, фольклору, пісні й музики, для устійнення форми українського однострою (мазепинка).

Товариство «Січові стрільці» придбало 100 карабінів і проводило навчання в передмістях Львова. Генеральна старшина визначила пріоритетними такі статті витрат у січових осередках: придбання зброї (манліхерівський карабін з пристроєм до кімнатної стрільби та 2000 кімнатних набоїв), забезпечення інструкціями та підручниками з військової справи.

# data[].attributes.body
З давніх часів червона калина увійшла в життя українців: у традиції, обряди, творчість, кулінарію і народну медицину. Для нашого народу кущ калини — це й оберіг, і цінні ліки з унікальними властивостями. Різні частини цієї рослини — кора, ягоди, квіти, гілки, кісточки — всі є цілющими. Калина як ознака дівочої вроди — одна з дванадцяти квітів в українському віночку. Калинові квіти та ягоди присутні і у традиційній вишивці — святкові жіночі сорочки та рушники прикрашали калиновими вишитими орнаментами. Калина стала справжнім улюбленим живим національним символом України!

Про калину складено багато народних оповідань, казок, приказок та пісень. Її плоди стали символом мужності людей, що віддали своє життя в боротьбі за Україну. А ще про червону калину існує кілька легенд. Ось одна з них. В одному селі юнак і красива дівчина покохали один одного. Якось покликав до себе батько хлопця і сказав: «Сину, прийшла пора тобі стати захисником рідного краю. Йди покозакуй, а коли повернешся — зіграємо весілля». Минув рік, потім ще один. Дівчина чекала, а хлопець не повертався.

Але на четвертий рік налетіла татарська орда на село. Люди захищалися як могли, боролися з усіх сил. Серед них був і старий козак — батько хлопця. І ось несподівано з натовпу татар з’явився мужній воїн. Старий козак підняв шаблю і несподівано застиг — він впізнав у воїні свого сина.                        «Як ти міг, сину мій, стати зрадником і привести чужинців у свій рідний край?»— крикнув приголомшений батько.

«А що б я мав, залишаючись простим козаком?»

-відповів син

Боляче поранили синівські слова старе серце батька. Не зміг він винести зради і підняв шаблю. Однак син виявився спритнішим… З хати вибігла дівчина, вона впізнала свого коханого. Та коли вона побачила його в чужинському одязі і поруч мертвого старого батька, вона все зрозуміла. Хлопець сказав, що повернувся за нею: «Ходімо зі мною, я так поспішав до тебе! Ти будеш у мене в золоті, в шовках ходити, оксамитом огортатися, самоцвітам радіти!»

Але дівчина відмовилась і вигукнула:

-Я належу рідній землі і вона мене захистить

У люті воїн заніс шаблю над головою і раптом застиг: дівчина перетворилася на кущ із білими запашними квітами, красивими і невинно чистими. Хлопець знову махнув шаблею, а кущ тільки злегка похитнувся і знову приріс до кореня — тільки замість білих квіток, немов краплі крові, заблищали червоні кетяги ягід. А листя тихенько шелестіло.

В калини гіркі ягоди, як і доля дівчини. Але вони живлять і дають силу, здоров’я і підтримку тим, хто любить і шанує рідну землю.

# data[].attributes.headline
Михайлика Святослава

# data[].attributes.subject
Михайлика Святослава

# data[].attributes.body
«Січові́ Стрільці́» — військовий підрозділ Наддніпрянської Армії УНР, сформований у 1917 році початково з вiйськовополонених австро-угорців українського походження. Ця назва  була вперше використана при формуванні в Австро-Угорщині добровольчого підрозділу — Легіону УСС. Саме  Січові Стрільці лишили по собі таку велику кількість віршів, пісень. Їх історія одна з найкращих сторінок такої безмежної любові до рідного краю, до рідних порогів, народної моралі й глибокого шанування прадавніх звичаїв.

# data[].attributes.headline
Турянської Аліни

# data[].attributes.subject
Турянської Аліни

# data[].attributes.body
Січові стрільці – це добровольча армія, український легіон, відомий з часів Першої Світової війни. Служили вони в лавах армії Австро-Угорщини. Січові стрільці існували з 1914 року до 1918-го. Воювали на боці Австро-Угорщини та Німеччини проти Росії, Англії та Франції. Товариство січових стрільців з’явилося  у Львівській області у 1914 році.

Стрільці стали заключним акордом епохи галицько-українського відродження. Саме вони своїми невтомними військовими змаганнями возвели величну споруду: незалежну державу, ім’я якої Західно-Українська Народна Республіка.
Рух січових стрільців сприяв підняттю українського національного духу, але в їх лавах загинуло багато освідчених людей, які могли б принести велику користь суспільству.
Рух січових стрільців сприяв підняттю українського національного духу, але в їх лавах загинуло багато освідчених людей, які могли б принести велику користь суспільству.
За часи більшовицької окупації України про УСС не можна було навіть згадувати. Лише починаючи з 1989 року, до нас стала повертатись наша історія.

Стрілецький символ – червона калина, стрілецька пісня і традиції української гвардії часів визвольних змагань – Українських січових стрільців – досі вкарбовані в народну пам’ять.

# data[].attributes.body
«Січові Стрільці» - військовий підрозділ Наддніпрянської Армії УНР, сформований у 1917 році початково
3 військовополонених австро-угорців українського походження. Ця
назва була вперше використана при
формуванні в Австро-
Угорщині добровольчого
підрозділу - Легіону УСС. Саме Січові Стрільці лишили по собі таку велику кількість віршів, пісень. Іх історія одна з найкращих сторінок такої безмежної любові до рідного краю, до рідних порогів, народної моралі й глибокого шанування прадавніх звичаїв.
Українські Січові Стрільці були першими українськими частинами на бойовищах Східної Європи після Полтави 1709, вони мали велике значення для відновлення військових традицій, для зростання українського патріотизму, створення військового словництва, термінології,
військового фольклору, пісні й музики , для устійнення форми українського однострою _ (мазепинка) . Пам'ять про УСС і досі жива в українському народі, як є живим символом УСС - «Червона калина», пісня УСС і традиція елітарної частини української армії.
За ініціативою ГУР у серпні 1914 р. відбувається формування легіону
Українських січових стрільців (УСС), який розглядався як зародок майбутньої національної армії. Вересень 1914р. вони
захищали в Карпатах Ужоцький перевал. 29
квітня - 2 травня 1915 р. у боях за гору Маківка. Ще були бої на горі Лисоні поблизу Бережан на Тернопільщині (1916 р.) і біля села Конюхи у цьому ж краї (червень 1917 р.)

# data[].attributes.headline
Артем Ільків

# data[].attributes.subject
Артем Ільків

# data[].attributes.attachment_link.title
Герої Збройних Сил України

# data[].attributes.headline
Інформація про Січових Стрільців

# data[].attributes.subject
Інформація про Січових Стрільців

# data[].attributes.body
6 серпня 1914 українці добровольці Галичини відгукнулися на заклик Головної Української Ради й утворили єдине українське національне військове формування у складі австро-угорської армії. Це військо залишилося в історії під назвою Українські Січові Стрільці або УССи. Вони мали велике значення для відновлення військових традицій та для зростання українського патріотизму. Головним отаманом УССів було обрано доктора Володимира Старосольського, його заступником (осавулом) – Дмитра Катамая.
Стрілецькі товариства швидко поширилися по усій Галичині. Найперше вони утворилися в Бориславі, Сокалі, Яворові, Ясениці тощо. За короткий час було організовано стрілецькі чоти, сотні, курені, фахові офіцерські школи та близько 50 товариств Січових Стрільців. Товариство «Січові Стрільці», придбавши 100 карабінів, проводило навчання в передмістях Львова. Керівництво стрілецькими товариствами в Галичині здійснював Кирило Трильовський
Для підготовки січовиків було організовано постійно діючі курси теоретичного і практичного військового вишколу, якими керували старшини запасу австрійської армії М. Волошин та С. Рудницький. Основні заняття проводилися з польової та бойової служби, стрільби, технічних основ зброї. При курсах діяла термінологічна комісія. Саме її зусиллями напередодні війни було випущено 10 підручників із теорії військової підготовки.
Найбільшим і наймасовішим оглядом стрілецьких та пластових сил стало Шевченківське свято, яке відбулося 28 червня 1914 р. у Львові, й на якому вперше відкрито виступило близько 500 стрільців.
На заклик Головної Української Ради відгукнулося 28 тис. добровольців, але на збірку УССів у Стрию наприкінці серпня – на початку вересня 1914 зійшлося тільки 10 тис., бо деякі повіти Галичини були вже захоплені російською армією. З них австрійська влада вибрала тільки 2,5 тис. стрільців, яких було поділено на 10 сотень по 250 стрільців кожна.
Всупереч бажанню австрійської монархії, прийняти клятву УССів, останні, виправивши більшу частину тексту клятви, присягнули українському народу.
По короткому вишколі на Закарпатті, сотні УССів було вислано на фронт, у Карпати. Узимку 1914–1915 років сотні Січових Стрільців у складі 130 бригади боронили карпатські переходи.
Австрійське командування не поспішало кидати патріотично налаштованих вояків до бою, не маючи впевненості щодо їхньої лояльності. Уперше бійці-УССи взяли участь в оборонних боях із кубанськими козаками російської армії на Борецькому й Ужоцькому перевалах. Після цих битв відбулося доукомплектування УССів українськими селянами із закарпатських сіл.
Австрійське командування завжди скеровувало УССів на найважчі завдання. У 1915–1917 рр. вони виявили героїзм у битвах із частинами російської армії на горі Маківка в Карпатах, під Галичем, Бережанами і під час Брусиловського прориву, поблизу містечка Козова.
Необхідно зазначити, що у травні 2015 року виповнюється 100 років із часів участі УССів у запеклих позиційних боях за гору Маківка. Протиборчі сторони східного фронту – підрозділи австро-угорської 55-ої піхотної дивізії фон Фляйшнера, до складу якої входили 7 сотень 1-го та 2-го куренів Українських Січових Стрільців, та російські війська 78-ої піхотної дивізії генерала Альфтана – зійшлися задля заволодіння панівною висотою — горою Маківка.
В результаті героїчної оборони Маківки повністю зірвалися стратегічні плани московського командування. Здобуття вершини, що планувалось 29 квітня, здійснилось лише 4 травня, при цьому були використані усі наявні російські резерви. Внаслідок величезних втрат російські війська не змогли продовжити наступ і через тиждень змушені були поспішно відступити перед австрійськими підрозділами, що підійшли.
Назавжди залишаться в пам’яті українців імена героїв-УССів: Іван Андрух, Михайло Баран, Ольга Басараб, Вільгельм Габсбург, Михайло Галущинський, сотник Гриць Гладкий, Клим Гутковський, Сень Ґорук, Роман Дашкевич, Василь Дідушок, Дмитро Катамай, Франц Кікаль, Євген Коновалець, Северин Краснопера, Василь Кучабський, Пилип Левицький, Омелян Левицький, Левко Лепкий, Іван Роґульський, Олена Степанів, Петро Франко, Федь Черник, Степан Шухевич та інші.

Стефанишин Анни