# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kje: povsod, kjer je še prostor za sanje: se pravi povsod

Kdo: celotno ozvezdje vseh, ki jim brez knjige ni živeti

Drage prijateljice in prijatelji Noči knjige,

še traja noč človeštva.Daljša je, kot smo pričakovali, bolj nepredirna, kot bi si želeli.Skoraj ji ni videti konca.

SANJAM KRALJESTVO BREZ KRALJA.

Osrednja misel in sanja letošnjega praznika knjige črpa iz neizmernega vrelca Kosovelove vizije.

Tu so, ob nas, zveste prijateljice - knjige, prhutajoče svetilke, ki skrbijo, da se ne zaletimo v zid nepredirne teme. In tako bitja tega sveta skupaj tipamo proti pomladnemu jutru, razpetemu v popek ... skozi Noč knjige 2021. Ta se zgodi 23. aprila, a ne le takrat. Dogodki se bodo vrstili ves april in segli tudi v maj. Pripravite in napovejte svoj izvirni dogodek ter nam ga zaupajte - PRIJAVNICA DOGODKOV je že na voljo.

Tudi letos bo knjižna noč drugačna ... in neustavljivo privlačna.
Ustvarjalni navdih dihajo verzi Srečka Kosovela. Gnezdijo na Zemlji, da bi leteli v nebo.

Da bo plovba po Noči knjige srečna in posebna, smo za vas na zemljepisnih koordinatah domišljije ustvarili Vodnik po Noči knjige 2021: Sanjam svet.

Še vedno, za vedno in zavedno velja: delite novico in nam pomagajte širiti vest.

Najlepše vabljeni k sanjanju sveta,vaša Noč knjige

Noč knjige je prostovoljni samoorganizirani vsenarodni in mednarodni projekt, ki se letos odvija sedmo leto zapored po Sloveniji, v zamejstvu in širom sveta.Z Nočjo knjige obeležujemo 23. april, Svetovni dan knjige. Njeno prvobitno poslanstvo je preko najrazličnejših kulturnih dogodkov promovirati branje in knjigo v vseh plasteh družbe. Projekt je nekomercialne in odprtokodne narave, poteka kot družbena akcija in povezuje številne lokalne prireditelje, ki samostojno izbirajo in izvajajo kulturne vsebine. Tudi letošnja Noč knjige bo prilagojena razmeram: po potrebi se iz najrazličnejših javnih prostorov selimo v domove vseh vas, soustvarjalcev Noči knjige, v naravo ter v virtualni prostor interneta in družabnih omrežij. Noč knjige tudi letos poteka pod častnim pokroviteljstvom Slovenske nacionalne komisije za UNESCO.

Kakšni dogodki so zaželeni?

Vsi dogodki, povezani s knjigo, v živo (če je le mogoče) ali virtualno. Idejne iskrice najdete v Vodniku Noč knjige 2021: Sanjam svet, vabljeni k branju.

Kje lahko prijavim svoj dogodek?

Vabljeni k prijavi dogodkov na spletni strani Noči knjige 2021, prijavnica je že odprta! Da se bomo lažje našli v širnem morju medmrežja, priporočamo, da virtualne dogodke in objave označite z zaznamkom #nocknjige2021.

Fokus noči knjige 2021

Letos sanjamo svet, kot ga še ni. Sredi distopije snujemo lepšo prihodnost. V kakšen dan se želimo prebuditi, ko v jutru odgrnemo zaveso sanj? Navdih - Kosovelov stih Sanjam kraljestvo brez kralja.

Kdo vse je vabljen k ustvarjanju? Kdo so prireditelji Noči knjige?

Ljubitelji knjige, navdušeni bralci, knjigarji, knjižničarji in knjižnice, mentorji literarnih krožkov, šole, srednje šole, kulturne skupine, ljubiteljske kulturne organizacije (JSKD in številni drugi), pisateljice in pisatelji, kavarne, galeristi, literarni navdušenci, knjižni in bralski krožki in klubi, uveljavljeni in neuveljavljeni književniki in pesniki vseh generacij ... skratka celotno ozvezdje knjigoljubcev, ki želijo prispevati k lepšemu prazniku knjige. Kar pogumno!

Vodnik za izvedbo Noči knjige 2021

Da bo plovba po Noči knjige srečna in posebna, smo za vas na zemljepisnih koordinatah domišljije ustvarili povsem sveži Vodnik po Noči knjige 2021: Sanjam svet. Poln je sijajnih idej, ki vam bodo v pomoč pri pripravi Noči knjige v času gdč-ki-jo-imamo-že-vsi-vrh-glave - predvsem pa v času, ko smo poklicani k prebujanju iz tisočletne teme. Svet se spreminja in prebuja s knjigo v roki. Luč se najjasneje vidi v temi.

Natečaj Sanjam svet

Komu je natečaj namenjen?
Vsem generacijam! Natečaj je razdeljen na otroško in odraslo kategorijo.

Kakšna je tema?
Letos sanjamo svet, kot ga še ni. Sredi distopije snujemo lepšo prihodnost. V kakšen dan se želimo prebuditi, ko v jutru odgrnemo zaveso sanj? Navdih - Kosovelov stih Sanjam kraljestvo brez kralja.

Kako sodelovati?
Napišite, posnemite, narišite svojo vizijo sveta. Sprejemamo prispevke v pisni, slikovni, video, avdio, vonjski in tipni obliki, lahko pa tudi še kakšni po vaši domišljiji.

Kam in do kdaj poslati prispevke?
Na e-naslov nocknjige@gmail.com do 19. aprila 2021.
Na Svetovni dan knjige in Noč knjige se nam obeta oddajanje v živo z gosti vesoljnega formata, med javljanji iz osrednjega studia pa bomo objavljali vaše najlepše prispevke. Posebej izvirna sanjanja sveta bomo nagradili s privlačnimi knjigami založbe Sanje.
Knjižni sejem v parku Zvezda

Če bodo razmere omogočale, bo pod platanami v parku Zvezda v Ljubljani tudi letos zaživel pred dvema letoma ponovno obujeni knjižni sejem. K sodelovanju vabimo vse založnike, samozaložnike, knjigarje in antikvarje, ki se želijo priključiti sejmu. O tem, ali ga bo dejansko moč izvesti, vas bomo obveščali na spletni strani Noči knjige, v novičnikih, ter, dokler se ne preselimo na bolj etične komunikacijske kanale, na in . Če pa bomo maja ostali zaprti, pa bo naslednja priložnost za knjižni sejem v Zvezdi v juniju. Najlepše vabljeni k udeležbi.

Vaši predlogi so dobrodošli

Če se vam utrne kakšna fina idejna iskrica, kako bi še lahko praznovali Noč knjige v - bodimo odkriti - distopičnih razmerah, bomo nadvse veseli, če jo delite z nami. Pišite nam na nocknjige@gmail.com, nabiralnik je odprt in željan vaše pošte!

Želimo vam doživeto, neustrašno, iskrivo, sobivajočo in življenje praznujočo Noč knjige.

SLOVESNA OTVORITEV NOČI KNJIGE, 23.APRIL 2021: SANJAM SVET
[livestreaming]

Na Svetovni dan knjige in Noč knjige se nam obeta oddajanje v živo z gosti vesoljnega formata, med javljanji iz osrednjega studia pa bomo objavljali vaše najlepše prispevke.

Oglejte si lanskoletni otvoritveni pogovor z Vandano Shivo (slovenski podnapisi):

Noč knjige lovestream v neskrajšani obliki (2 uri, 45 minut)

Napovednik Noči knjige

Bi postali prireditelj?

Več informacij o projektu Noč knjige.
Najlepše vabljeni pravi vsi ljubitelji knjige!

Noč knjige je mobilna!

Naložite v celoti prenovljeno mobilno aplikacijo Noč knjige in ne zamudite ničesar. Najdete jo na naslovu app.nocknjige.si ... in seveda je popolnoma brezplačna.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kje: povsod, kjer je še prostor za sanje: se pravi povsod Kdo: celotno ozvezdje vseh, ki jim brez knjige ni živeti še traja noč človeštva.Daljša je, kot smo pričakovali, bolj nepredirna, kot bi si želeli.Skoraj ji ni videti konca. SANJAM KRALJESTVO BREZ KRALJA. Osrednja misel in sanja letošnjega praznika knjige črpa iz neizmernega vrelca Kosovelove vizije.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Margarita Engle

Ko beremo, zrastejo duhu peruti.
Ko pišemo, nam zapojejo prsti.

Besede so bobni in flavte na listu,
so ptič, ki se s pesmijo vzpenja, in slon, ki trobenta,
so reka, ki teče, in slap, ki teleba,
metulj, ki zakroži
visoko na nebu!

Besede nas vabijo k plesu -
ritmi in rime, utripi srca,
peket in prhut, stare in nove povesti,
take izmišljene, take resnične.

Kadar si udobno ugnezden doma
ali čez meje drviš proti novim deželam
in tujim jezikom, so zgodbe in pesmi
vse tvoje.

Kadar delimo besede drug z drugim, glasovi
postanejo glasba prihodnosti,
mir, prijateljstvo, radost:
melodija,
ki upa.

Prevedla Nada Grošelj

# data[].attributes.attachment_link.description
Margarita Engle Ko beremo, zrastejo duhu peruti. Ko pišemo, nam zapojejo prsti. Besede so bobni in flavte na listu, so ptič, ki se s pesmijo vzpenja, in slon, ki trobenta, so reka, ki teče, in slap, ki teleba, metulj, ki zakroži visoko na nebu!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Panoptikum

Leto 2021 je leto Josipa Jurčiča. Umrl je leta 1881, pri rosnih sedemintridesetih. Kako danes, 140 let po Jurčičevi smrti, sprejemamo njegovo izročilo? Kakšna je usoda prevodov njegovih del? Pisatelj in časnikar, avtor prvega slovenskega romana Deseti brat, je bil ena od osrednjih kulturnih in političnih oseb druge polovice 19. stoletja. Po študiju na Dunaju se je vrnil v domovino in kot urednik dnevnika Slovenski narod predstavljal nov prototip intelektualca, ki si služi kruh izključno s peresom. Gostje: dr. Janko Kos, dr. Tone Smolej, dr. Urška Perenič in Barbara Rigler. Voditeljica: Nina Jerman

# data[].attributes.attachment_link.description
Leto 2021 je leto Josipa Jurčiča. Umrl je leta 1881, pri rosnih sedemintridesetih. Kako danes, 140 let po Jurčičevi smrti, sprejemamo njegovo izročilo? Kakšna je usoda prevodov njegovih del? Pisatelj in časnikar, avtor prvega slovenskega romana Deseti brat, je bil ena od osrednjih kulturnih in političnih oseb druge polovice 19.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pandemija je zaznamovala vaše predloge. Foto: MMC RTV SLO

Glasovalo je več kot 5000 ljudi, za besedo zmagovalko se je odločila dobra petina glasovalcev.

Strokovna komisija je med več kot 400 vašimi predlogi izbrala deset besed finalistk, enajsto pa predstavlja Delova beseda leta (cepivo). Izbirali ste lahko med 11 predlogi.

Kretnja leta: koronavirus
Akciji se je drugo leto pridružila Zveza društev gluhih in naglušnih Slovenije, ki so izbirali kretnjo leto - izbrali so besedo koronavirus.

Hkrati smo razglasili tudi pesem leta. Skupaj smo prejeli 70 pesmi, ki vsebujejo vse besede finalistke. Zmagovalno je napisal anonimni avtor, naslovil pa jo je z . Drugo mesto je pripadlo pesmi Leto prekleto, ki jo je spisala Ranka Ivelja.
Naša vojna
Dosedanje besede leta

2016 begunec
2017 evropski prvaki
2018 čebela
2019 podnebje
2020 karantena
Posnetek prireditve

# data[].attributes.attachment_link.description
Glasovalo je več kot 5000 ljudi, za besedo zmagovalko se je odločila dobra petina glasovalcev. Strokovna komisija je med več kot 400 vašimi predlogi izbrala deset besed finalistk, enajsto pa predstavlja Delova beseda leta (cepivo). Izbirali ste lahko med 11 predlogi.

# data[].attributes.body
sladke pregrehe in potepanja

# data[].attributes.attachment_link.title
Infodrom: Dan samostojnosti in enotnosti

# data[].attributes.headline
ZOOM povezava za pripovedovanje, 22. december, ob 12.00 (torek)

# data[].attributes.subject
ZOOM povezava za pripovedovanje, 22. december, ob 12.00 (torek)

# data[].attributes.body
https://arnes-si.zoom.us/j/93392182310?pwd=RGxRQlZ3Q3BVSGpEbXBVRmRBbVJ2dz09

# data[].attributes.attachment_link.description
Zoom is the leader in modern enterprise video communications, with an easy, reliable cloud platform for video and audio conferencing, chat, and webinars across mobile, desktop, and room systems. Zoom Rooms is the original software-based conference room solution used around the world in board, conference, huddle, and training rooms, as well as executive offices and classrooms. Founded in 2011, Zoom helps businesses and organizations bring their teams together in a frictionless environment to get more done.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Na spletnih straneh RTV Slovenija uporabljamo piškotke, s pomočjo katerih izboljšujemo Vašo uporabniško izkušnjo in zagotavljamo kakovostne vsebine. Z nadaljnjo uporabo se strinjate z uporabo piškotkov - podrobnosti. | več o piškotkih

# data[].attributes.attachment_link.description
"Sem mama, babica, blondinka, igralka, gospodinja, kmetica, ranljiva, ...", svoje življenjske vloge opisuje Zvezdana Mlakar, ki svoja zrela leta nosi s ponosom. Vse svoje izkušnje iz realnega življenja prenaša v sobotne pozno večerne pogovore na drugem programu Televizije Slovenija. Zvezdana se svojih pogovorov loteva strastno, osebno, neposredno in brez predsodkov, kar gledalcev praviloma ne pusti hladnih.

# data[].attributes.headline
Knjižnica je za obiskovalce odprta vsak četrtek od 10.00 - 11.00.

# data[].attributes.subject
Knjižnica je za obiskovalce odprta vsak četrtek od 10.00 - 11.00.

# data[].attributes.body
Zunanji vhod pri knjižnici.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tadeja sem večkrat srečal na Betonski ploščadi. Rolkal se je in se še drugače preganjal z vrstniki. Njihovi razposajeni glasovi so se zaletavali v stene hiš, kakor se v pregraje zaletavajo ptice, nevajene ovir.

Tudi vpitje me spominja na ptičje petje. Kot je dan brez žvrgolenja puščoben in tih, tako sem pogrešal Tadejev zvonki glas, Rokovo cviljenje, Janino hihitanje in Maticev porajajoči se bas, kadar so iz meni nepoznanega razloga izostali s ploščadi.

Kmalu bo poletje. Pravzaprav se vroči dnevi že začenjajo in žvrgolenja, takšnega in drugačnega, je iz dneva v dan več ...

Jaz pa slonim na oknu in preklinjam svojo nemoč, nemoč, da bi zasukal kolo časa in zbrisal v jutranjiku kratko vest o Tadejevi nesreči. Nihče od nas se ne odpravi od doma zato, da bi obležal na asfaltu. Ko zapiramo za seboj vežna vrata, smo vsi tako nedotakljivi, neranljivi ... Zgrozimo se šele, ko je prepozno. Roke dvignemo pod nebo in potožimo:

"Zakaj ravno mi? Zakaj ravno nas? In to zdaj, ko je tako lepo živeti ... "

Ne, ne mislim ti s Tadejevo zgodbo zagreniti teh nekaj ur, ki mu jih boš morda poklonil. Tudi ne bom zaigral na strune čustev. Pišem trezno in hladno. Skoraj suhoparno! Nočem tekmovati z umetnikom - življenjem. Življenje je najboljši pisatelj. Piše nenavadne zgodbe. Dovolj se že jočemo in smejemo, ko prebiramo ali pa kar živimo njegovo delo ...

Tadej, brat velikega Barona, je učenec šestega c razreda, osnovne šole Majde Vrhovnik iz Ljubljane. Iz Ljubljane zaspane.

Iz Ljubljane bolane ...

Besedila punkovske pesmi si nisem zapomnil. Mislim pa, da sem jo slišal na radiu tistega jutra, ko sem trčil v Tadeja med vhodnimi vrati in komaj skril nasmešek. Ne vem, kaj se je zgodilo z njim. Mojemu lepookemu fantiču, z nekaj pegami na nosu in pod očmi, so se dolgi lasje čez noč skrajšali in postavili pokonci. Da, vsak las je stal ponosno kot vojak na straži. Vprašal sem ga, kako je to dosegel, pa mi je nagajivo razložil, da je nenavadnemu pojavu kriva matematičarkina grožnja s popravnim izpitom.

"Plevnička je na hodniku skočila predme in mi zagrozila: ,Huaaa, pa sem te zašila! Imel boš popravnega!'"

Potem pa mi je le priznal, da nove pričeske ni bil kriv šus, pač pa umivanje glave s pivom.

Še veliko bi ti vedel povedati o tem posrečenem fantiču. Stavim, da bi ga vzljubil, tako kot sem ga jaz, čeprav ga starši niso postavljali svojim sinovom za zgled. Preslabo so ga poznali!

Napako bom skušal popraviti s pisalnim strojem. V njegovo zgodbo bom pokukal tisti večer, ko je bil še posebej na trnih. Domačim je pustil na mizi v podpis kratko sporočilo:

"Staršem Tadeja Škrjanca! Ker se vaš sin vede do šolskega osebja sila neprimerno, vas vljudno vabim na razgovor ob pol šestih zvečer v zbornico osnovne šole. S spoštovanjem, M. Plevnik."

Sam se je umaknil na nogometni stadion. Rad je pobiral žoge na prvoligaških tekmah. Tiste zastreljane, ki se odkotalijo čez atletsko stezo daleč v travo ...

Ne vem, kaj ga je pri tem delu tako veselilo. Mogoče ponos, da je edini v razredu poznal vse domače nogometaše? Ali pa že samo dovoljenje, da je smel stopiti na nogometno igrišče, torej tja, kamor so imeli med tekmo dostop samo še novinarji in člani nogometnega kluba. Morda se je ob zeleni preprogi, obdani s tisoči in tisoči glasnih navijačev, počutil varnega pred Plevničko? Opravljal pa je tudi delo, ki se je tako zelo razlikovalo od tistih vsakdanjih, že nekoliko enoličnih opravil, kot so pisanje nalog, učenje, branje knjig in buljenje v televizijski sprejemnik ...

"B. Kurtović, najuspešnejši strelec letošnjega prvenstva ima idealno priložnost, da še tretjič zatrese mrežo domačih igralcev. Kakor za šalo preigrava obrambo zelenih. Med zmedenimi branilci uprizarja pravi slalom, vreden samega Bojana Križaja. Golman vpije na soigralce in nervozno spremlja njegove poteze. Se bo naš junak odločil za strel? Bravo! On še ni podlegel nepotrebnemu kombiniranju in zavlačevanju, rakovi rani našega nogometa. Muslin se mu meče pod noge, toda zgreši žogo in z ritjo povalja travo. B. Kurtović ga požrtvovalno preskoči in silovito strelja. Skok golmana, pravi panterjev odriv in izboksanje žoge visoko čez prečko. Neumorni Klemen teče za okroglim usnjem, ki se ustavlja v travi daleč za golom. Toda tu je slavni brzonogič Tadej. Prvi je pri žogi. Že jo podaja Filipu, se pravi našemu golmanu, ki pa ne najde niti besedice v zahvalo zadihanemu dirkaču!"

Mihcu je končno zmanjkalo besed. Vsi po vrsti so verjeli njegovi obljubi: "Ko bom velik, bom športni komentator." In vsi po vrsti so si tudi želeli, da bi se mu želja kar najhitreje izpolnila. Radijski ali televizijski sprejemnik lahko ugasnejo, niso pa mogli pregnati Mihca z igrišča, saj je bil njegov stric center domačih in edini up, da prinese še kakšno točko svojemu moštvu ...

Tadej si je navlekel dokolenke. To je počel bolj iz navade kot pa zaradi zoprnega vihanja blaga po golih gležnjih. Ničkoliko nogavic je že uničil z nepotrebnim raztegovanjem.

Od silne zbranosti je ostal upognjen. Čeprav so se poletni dnevi vedno bolj bližali, se mu je še zmerom kadilo iz ust, gladka, zaobljena stegna pa je imel rdečkasta od mraza. Pripravljal se je, da spet poseže vmes, a žoga je poletela na drugi konec igrišča.

"Ne boš tekel? Poglej, kamera te snema," ga je zbodel gobezdavi Miha.

Res je Tadej začutil na sebi radovedno oko. Potisnil si je lase na čelo in se čisto mehansko podrgnil po golih rokah. Ni smel zardevati ali povešati pogleda. Gledalci vse opazijo. Imeli ga bodo za mevžo! In v želji, da bi bil kar najbolj naraven, se je zazrl v šop reflektorjev, ki so večer spreminjali v dan.

Presneto, dal bi rolko, kaj rolko, dal bi vse na svetu, ko bi z lučjo lahko presvetlil stene hiš in pogledal v domače stanovanje! Kaj je zvedel v šoli njegov dobri, skrbni očka? Ga bo pričakal z ukazom, naj sleče hlače in leže na posteljo, s hlebčkoma proti stropu? Potem bo odpel svoj pas. Kar ploskalo bo, tako bo padalo po napetem mesu, in na koži se bodo zarisovale rdeče maroge ...

Ali pa očka sploh ne bo nič rekel in bo mama tista, ki mu bo postavila na mizo večerjo, osoljeno s solzami? In solze stokrat bolj pečejo od udarcev ...

Nehote se mu je v zavest prikradel Mihčev glas.

"O napadu domačih skoraj ne gre izgubljati besed. Niti šestica, katero je obupani trener poslal na igrišče ob začetku drugega polčasa, ni prinesel potrebne osvežitve. Videti je, da so se domači čisto sprijaznili s porazom. Zato nas toliko bolj presenečajo poteze našega mladega, nadebudnega centra, ki se je na vse ali nič zapodil čez igrišče. Petnajst metrov od gola je žogo oddal enajstici ... Izredna priložnost dviga gledalce na noge ... Toda enajstica okleva. Še preden se odloči za strel, prileti vanj kot iz topa izstreljen obrambni igralec. S kolenom ga zadene v občutljivo mesto ... Fuj, ven z njim!"

Miha bi moral uporabiti drugačno besedo, pa se je ni upal ziniti. Nekako se mu je zdelo, da ni spadala v besednjak dobrega reporterja. Klemen se je takoj ponorčeval iz njega, dosegel pa je samo to, da je ubogi fant izgubil rdečo nit. Tudi Tadej je bolj kot na kvantanje mislil na fotoaparat. Ja, prava škoda, ker ga ni imel pri roki! Odriv, silovit nalet, lovljenje ravnotežja v zraku in visoko dvignjeno koleno. Klasičen nogo¬metni prizor. Balet posebne vrste in trdote ... Samo kaj, ko so v upravi strogo prepovedali fotografiranje. Ob igrišču je z drugimi fanti lahko pobiral žoge, za posnetke pa so skrbeli poklicni mojstri, ovešeni s fotoaparati in objektivi kot novoletne jelke z obeski ...

Na travno blazino je pritekel zdravnik s pomočnikom. Obrambni igralec se je razburjeno opravičeval. Nič hudega ni mislil s skokom. Nogo je moral dvigniti, da je ujel ravnotežje. Čemu bi počel svinjarije ob tako visokem vodstvu? Vseeno je s svojim dejanjem razdelil gledalce v dva tabora. Nekaj razgretežev, ki so težko prenašali poraze, se je drlo:

"Ven z njim!"

Treznejši so ugovarjali, da je šlo res bolj za nerodnost kot pa nameren prekršek. Podobnega mnenja je bil tudi sodnik, ki ni pokazal rumenega kartona. Tekma je bila ves čas prijateljska in psovk in groženj skoraj ni bilo slišati.

Glavni sodnik je pomahal zdravniku, naj pohiti z delom. Tudi na uro je pogledal, črna torba z injekcijami, razkužili in obvezami pa je še zmerom ležala v travi. Beli prsti so potovali po poraščeni koži. Za trenutek so segli za hlače in razgalili boleče mesto. Drug par rok je oklenil enajstico. Med dvigovanjem je začenjal z dihalnimi vajami.

Tadeju je roka ušla za pas. Kdo ve, koliko vode bo še preteklo, preden bo on tako razvit!

Resno misel je pregnal Klemnov smeh. Kar zvilo ga je, barabo malo!

"Sekiraš se samo zato, ker nisi bil še nikoli z nami v umivalnici. Obnašaš se, kot bi bil nedolžen!"

"Ne me sezuvat," je odvrnil Tadej.

Sovražil je takšno zafrkavanje. Če ni maral pod tuše, je bila njegova stvar! V tistih prostorih je preveč smrdelo po znoju. Ni se mu ljubilo gnesti se med prepotenimi, mišičastimi in kosmatimi telesi. Kratko malo, ni sodil mednje. Tudi njihovih trapastih šal ni maral. Zakaj so dečke med pomenljivim hahljanjem opozarjali, naj se nikar ne sklanjajo po milo, če ga je kdo nalašč spustil na tla? Ah, k vragu njihova duhovitost!

Zdravnikova pomoč je enajstico hitro postavila na noge. Prosti strel je izvedla devetica. Žoga je poletela visoko v zrak in se skoraj izgubila med bleščečimi snopi reflektorjev. Razburjenje ob prekršku je zamenjalo žvižganje zaradi nogometaševe netočnosti. Miha se je spet vživel v vlogo poročevalca:

"Še nekaj minut in tekme bo konec! Obeta se tretji zaporedni poraz domačega moštva. Novinarji bodo v svoja poročila zapisali, da je B. Kurtović zapečatil usodo domačih, ki so uro in pol izgorevali za prazen nič in žrli živce navijačem. Dragi ledalci, po tem grenkem požirku razočaranja vas čaka gneča na cestah. Povozite kar najmanj pešcev in ne iščite tolažbe v alkoholu že za prvim voglom!"

"Če bojo tako pacali tudi v sredo, se lahko odpovejo prvi ligi," je čisto resno dodal Klemen.

Veljal je za črnogledca, vendar so bili podobnih misli tudi navijači, drugače se po zadnjem sodnikovem žvižgu ne bi vsul plaz fujev. Neugla¬šeni zbor je kar butal v poteptano travo. Več petard je zagorelo v zraku in se s pokom raztreščilo v oblačkih modrikastega dima ...

"Stari bo jutri ves lisast," je potožil Miha.

Mislil je na svojega trenerja.

Tudi Klemnu ni bilo lahko pri srcu. Kar slišal je tečneža, kako se dere:

"Hitreje, lenobe! Tečete, kot bi imeli gate polne dreka!"

Sami so bili krivi! Kaj pa so hodili na trening! Tadej je vztrajal samo dva meseca. V teku je dosegal dobre rezultate. Tudi prožen je bil, le izpolnjevanje povelj mu ni prav dišalo. Manjkalo mu je volje, da bi se učil pravilno razvrščati v napadu in obrambi. Na stadion ga je pripeljal, Baronov, to je bratov prijatelj. In ta prijatelj je veljal za enega najboljših golmanov, kar so jih kdaj imeli v mladi vrsti. Ne, to ni bila Tadejeva ocena, brigalo je njega! Slišal pa je trenerja in njegovega pomočnika, kako sta fantu napovedovala še bleščečo prihodnost, samo če ne bo popustil v treniranju. Česa takega o Tadeju seveda nista nikoli trdila, vseeno pa je obdržal superge, majico in hlačke ter pravico do pobiranja žog na prvenstvenih srečanjih.

Konec tekme je združil pobiralce v majhno gručo. Skupaj so jo mahnili mimo tribune, kjer so si pobliže ogledali obraze nejevoljnih gledalcev. Negodovanje je spremljalo zažiganje časopisov, na katerih so sedeli med tekmo. Veter se je poigraval z gorečimi "zmaji" in raznašal plastične kozarčke za pivo. Od mrzlih betonskih sten je zaudarjalo po postanem scanju, televizijski snemalec je pospravljal kamero, vratarji pri izhodih pa so pogledovali na ure in računali, kdaj bodo doma ...

"Sodnika čaka topla prha, sveže perilo, udoben prevoz do hotela in večerja v uglednem lokalu, nas pa v najboljšem primeru vroči pes," je razmišljal Miha.

"Kakšen pes! Prijazen "znajdi se" z majonezo, pa spat," je zinil Klemen in sprožil val smeha.

Tadej se je hotel že zarežati s tistim "ha, ha, smejmo se, da ne bo vic propadel", pa se je ugriznil v jezik.

"Greš z nami?" je Klemen pomignil proti umivalnici v dolgi leseni baraki, sramežljivo skriti pod visokim zidom.

"Do srede živio," se je Tadej napravil gluhega.

Ker drugi fantje niso imeli predsodkov do tuširanja z vročo vodo in kosmatih šal, je ostal sam v prostoru z reklamnimi panoji, goli, palicami za zastavice in drugo navlako. V medli svetlobi žarnice si je navlekel brezrokavnik. Malo teže je šlo s kavbojkami, odrezanimi visoko nad koleni. Pri zadrgi je moral paziti, da mu blago ni ušlo med požrešne zobčke ...

Množica, ki je še maloprej obdajala zeleno travo kot živ zid, se je porazgubila po okoliških ulicah in cestah. Kar odtekla je, kakor voda iz prevrnjenega soda. Ko je val odpljusnil, se je spet vse umirilo in potihnilo. Tudi reflektorji nad igriščem so ugasnili ...

Tadeju je delal družbo le zadah po bencinu. Še naprej je bolj kot na večerjo mislil na nesrečni podpis. Krivico mu delajo odrasli. Presneto, saj je mama jokala takrat, ko je Baron za nekaj dni pobegnil od doma. Zdaj pa solze za tisto trapasto "kozo", ki jo je v navalu jeze izrekel starki za matematiko. To vendar nista enakovredna prekrška!

"Hej, ti!" je zaslišal za seboj odločen glas.

Pripadal je fantu sedemnajstih, osemnajstih let. Prikazal se Je iz temne veže. Po velikosti je bil nekoliko višji od Barona, zato pa veliko bolj suh in prav nič prijaznega videza. Tadej je že vnaprej vedel, da ga ne bo povabil na kremno rezino. "Daj mi dvajset flik!"

Deček je odkimal. Saj ne krade denarja pa tudi na cesti ga ne pobira!

"Ubogaj!"

Tadej se je ozrl gor in dol po ulici. Kot nalašč so se pešci vdrli v zemljo. Samo v temni veži je rdeča kresnica nemirno potovala sem ter tja. V najvišji točki je še posebej zažarela. Žicarjev skrivnostni pomočnik je živčno kadil cigareto in se zaenkrat ni mislil vpletati v izsiljevanje.

Tadeju je od silnega razmišljanja kar brnelo v glavi. Naj skuša zbežati? Ni imel dosti upanja za uspeh. In res, še preden je napravil korak, so se mu koščeni prsti zajedli v ramena. Hip za tem so ga zgrabili za lase. S trzajem glave in nagibom celega telesa je skušal ublažiti sunek. Vrečko s supergarmi je spustil na tla. Zastokal je, vendar pa tožeči glas ni izdajal bolečine. Bolj ga je jezila nemoč. Nobenega bratovega borilnega prijema se ni spomnil, čeprav si je na tihem priznal, da mu tudi ta ne bi veliko pomagal. Grobijan je bil močnejši od njega in tako mu je bil prepuščen na milost in nemilost.

"Res nimaš?"

Približal je tisti zoprn mozoljast obraz z vodenim pogledom In stisnjenimi ustnicami, izza katerih je zaudarjalo po pivu. "Da si ne boš kaj naredil, fantek!" Tadej je prestrašeno odkimal. Morda bi bilo dobro, ko bi se zadrl na pomoč? Ali pa bi raje pomeril zoprneža tja, kamor je obrambni igralec zadel enajstico? Samo kaj, ko ves usločen ni mogel glasno zakričati, pa tudi v rokah ni čutil prave moči.

"Kaj imaš v vrečki?" je hotel vedeti mozoljar.

"Superge."

Tisti s cigareto se je prikazal iz temnega zavetja. Nič starejši ni bil od mozoljarja, le manj zlobe mu je gledalo iz oči. Sklonil se je k polivinilu, da bi se prepričal, če fant govori resnico. Po kratkotrajnem brskanju je vrečko z odkritim gnusom spustil na tla.

"Brez zveze! Smrdijo, pa še zdelane so."

"Bom vložil pismeno?" je žicar preslišal njegovo poročanje. Tadeju so se sekunde vlekle po polževo. V očesnih kotičkih je čutil tople solze. Meglile so mu pogled, močna roka pa ga je še naprej neusmiljeno vlekla za lase.

"Nehaj!" se je oglasil tisti s čikom. "Če bi imel, bi nama že dal."

Tokrat je nasilnež ubogal. Pritisk je popustil in Tadej se je vzravnal.Ves našobljen si je poravnal razmršene lase.

"Samo poglej, kako uporno gleda!"

Žicarjeve ustnice je preletel nasmešek. Obnašal se je, kot bi prijatelju nakazoval zanimiv primerek divje živalce ...

"Pustita me. je Tadej zbral ves svoj pogum.

Pripravil se je na nove žalitve, pa je po zraku priletelo le suhoparno naročilo:

"Jutri ob istem času na istem kraju! Prinesel nama boš ,opeko' in če komu samo zineš, da si naju srečal, ti bova spremenila osebni opis. Nama ne boš ušel, to si zapomni!"

Tadej je pokimal. Pograbil je vrečko in se pognal po pločniku, kar so ga nesle noge. Presneto, z rolko bi jima ušel opolnoči v samih gatah, tako pa ga je mozoljasti frajer poniževal, kolikor se mu je ljubilo. Še .dobro, da ni ukazal prijatelju, naj mu ugasne čik na goli riti. Pri takih tipih lahko doživiš vse mogoče. Drugič se bo izognil tej ulici, razen če ne bosta skupaj z Baronom. Ob prvi priložnosti bo pokazal bratu zoprnega cukača in potem bo baraba frajerska videla, kdo bo šel na socialno po nove zobe!

Za silo se je umiril šele pred domačimi vrati. Tudi dihal ni več kot meh in komaj prestani strah se je umaknil jezi, ker mu je šlo v zadnjem času vse narobe. Odrasli ga žalijo, pretepajo, cukajo ... Namesto da bi se zatekel v varen objem domačih, ga čakata v dnevni sobi nova borba in prepričevanje, kako še ne bo konec sveta, čeprav je rekel matematikarci koza. Koza zato, ker je v nekatere učence zaljubljena, pri drugih pa išče dlako v jajcu ... Ko bi imel pametne starše, oče zdaj le ne bi pripravljal pasu, pa tudi mama ne bi stokala nad sramoto v kratkih hlačah. Oba bi lepo sedela na kavču, srečna, ker imata po celodnevnem garanju nekaj ur časa zase. Potrpežljivo bi čakala na njegovo pojasnilo in izkazalo bi se, da je v šoli doživel krivico. V jezi lahko vsak izusti kakšno nespodobno besedo ...

Tišina je napovedovala nevihto. Pred vsakim treskanjem visi v zraku težak mir ... Stara dva sta morala slišati njegove korake, saj je v dnevni sobi gorela luč, televizor pa še ni ropotal.

Ko bi bil doma vsaj brat, da bi se potegnil zanj. Tudi on je sovražil Plevničko, poleg tega pa si je prizadeval, da bi roditelja malo posodobil. Doktorji takšni in drugačni, profesorji in direktorji niso svete krave. Ravno tako zmotljivi so kot vsi drugi, zato res ni treba vsega staviti na njihove besede. Da, to bi znal Baron lepše povedati, toda zdaj so njegovi copati samevali pred omarico z obutvijo.

Bil je čisto sam, prepuščen na milost in nemilost jezi in razočaranju staršev. Med vstopanjem v levjo kletko je moral nekaj ziniti, zato je nedolžno vprašal:

"Je Baron doma?"

Očka za čudo ni planil nadenj. Tudi pas mu je še zmerom držal hlače. Čisto mirno se je sprehajal med potiskanimi vrsticami časopisa. Zato pa se je mama spotaknila ob njegov prihod.

"Ko vstopimo, najprej pozdravimo! In če sprašuješ po bratu, ga, prosim, imenuj s pravim imenom!"

Tadej je pokimal. Pogledal je mamine oči. Rdeča obroba je izdajala lok. Moral je samo še počakati, kdo bo izprožil plaz. In v trenutkih napetega pričakovanja je ponovil vprašanje:

"Rad bi vedel, kje je Andrej!"

Ni dobil odgovora.

Mama res ni vedela. Baron je hodil po svojih poteh, na katere stara dva nista imela vpogleda.

"Najprej ti bova zastavila nekaj vprašanj," je spregovoril oče z glasom, ki je jasno dokazoval, da po njegovem prihodu ni bral časopisa, kajpak je napeto razmišljal, kako bi se lotil zoprne zadeve.

"Bil sem v šoli, ker je mama morala nazaj v službo. Povem ti, da sem prvič in zadnjič poslušal pridigo O tvojem barabinskem obnašanju!"

"Takšne sramote res nisem pričakovala," se je odprlo še mami. Pomisli, drugo leto se boš moral odločiti za poklic. Tovarišico Plevnik poznam. Mislila sem jo prositi za nasvet, zdaj pa se ji ne bom upala pogledati v oči. Čisto nič boljši ne boš od svojega brata."

Začela je ihteti, očka pa je zaklel. Ni prenašal maminih solz in jok je še stopnjeval njegovo jezo.

"Če se to še enkrat ponovi, izbijem hudiča iz tebe! Tudi sedeti ne boš mogel. In lahko te je sram, da ti moram pri trinajstih letih groziti kot kakšnemu prvošolčku."

Tadej je pogledal v tla. Toliko jeze zaradi nedolžne domače živalice. "Plevnička ni fer. Še pred koncem ure mi je vzela test."

"Rekel si ji koza in za to ni opravičila!"

"Maja, ki je njena ljubljenka, je lahko plonkala od Zdenke še na začetku odmora!

Seveda to njegovih dveh ni zanimalo. Zanašati se je moral na svoje znanje, saj se je učil za življenje in ne za Plevničko. To je poslušal dan za dnem. Nekdanji očitki, da delajo v šoli robote, so padli v pozabo, odkar o uvedli usmerjeno izobraževanje. Začela se je borba za kar najboljša spričevala in očka ni več ponavljal, da so se razredni problemi navadno bolje znašli v življenju kot pa odličnjaki.

Naj bo tako ali drugače, on ne bo spreminjal svojega mišljenja o Plevnički. Zato je odločno izvrgel:

"Rekel sem ji koza, in to sem pripravljen še stokrat ponoviti! Koza, koza, koza ... "

Celo povzdignil je svoj glas in stisnil drobne pesti.

Oče se je zastrmel vanj, kot da ne verjame svojim ušesom. Takšnega obnašanja pri Tadeju ni bil vajen.

Mama se je hitreje znašla:

"Tvoji žogobrcarji so te čisto izpridili. Dokler ne boš lepše govoril s svojimi tovarišicami, ne boš hodil na tekme. Naučil se boš ljudi spošto¬vati, ne pa zaničevati! Takšna kazen bolj zaleže od tepeža!"

Očka je prikimal.

To je bilo pa že od sile! Zadela sta ga v ranljivo mesto. Zacvilil je v čudnem joku brez solz. Pravzaprav se je iz njega izvil krik razočaranja. Planil je v svojo sobo.

"Ne boš večerjal?" je zavpila mama za njim.

Nalašč ni odgovoril.

Vrgel se je na posteljo in zakopal obraz v dlani. Niso mu imeli pravice jemati svobode! Pridno se je učil. To je morala priznati tudi Plevnička. Ocene v redovalnici niso lagale. In če je zvozil drugje, zakaj ne bi tudi pri njej?

"K frizerju bi lahko šel," je zinil še očka, preden se je vrnil med potiskane vrstice.

Tadej se je skremžil. Tečnež stari! Kadar začno odrasli težiti, ne znajo odnehati. Motijo ga njegovi svileni lasje, to pa zato, ker je sam že skoraj brez njih. Zavida mu jih, zato si izmišlja trapaste kazni. Po pravici 'povedano bi mu raje nastavil zadnjo plat. Rit slej ko prej neha boleti, kratka griva pa mu bo v sramoto celo večnost. Ne, tega filma s frizerjem ne bodo videli! Že od rojstva je sovražil škarje, in onadva to dobro vesta. (Pravzaprav tega orodja ni maral nihče v razredu. Izjema je bil le Aleš in za izjeme pravijo, da potrjujejo pravilo. Nemogoče starše je imel. Na njegovem mestu bi si že kmalu po rojstvu povezal culico in jo mahnil v širni svet, on pa je mirno prenašal vsa mučenja. In k tem mučenjem je nedvomno spadalo striženje na kahlo. Iz reveža so se norčevali vsi v razredu, razen razredničarke. Ona ga je postavljala za svetal zgled, kako mora. biti urejen vzoren učenec. Ker pa besede niso padle na plodna tla, je kmalu obupala. Nič več ni silila fantov k frizerju, samo da so imeli lase čiste in počesane.

ln čiste lase je imel tudi on! Pa ne zato, ker so drugi tako hoteli. Sam ni prenesel mastnega lasišča in trdih, sprijetih šopov. Vsaj dvakrat na teden si je umival glavo. Toliko je že dal na svojo zunanjost in zato se mu je zdela očetova pripomba še toliko bolj žaljiva.

"Si kaj opravil?" je zaslišal mamin glas.

Tadej se je dvignil na komolca in prisluhnil v temo. Če je prav sklepal, so besede veljale njegovemu bratu. Torej se je vrnil domov! Bravo, Baron, zdaj bosta starša še njega malo pognjavila. Po bratovsko si bosta delila njuno slabo voljo.

Iz skopega Baronovega "poročila- je razbral le to, da iskanje dela pri mehaniku ni prineslo sadov. Možakar ga ne bo rabil do konca meseca, takrat pa naj se znova oglasi. Če še zmerom ne bo imel prostega 1111'sta, ga bo priporočil prijatelju.

"ja, in rekel je, da se ne sekirajta. Dela za takšne, kot sem jaz, ne bo manjkalo. Ljudje se zabijajo na tekočem traku, pa tudi pločevina je zmerom tanjša."

Mama je vsemu temu dodala samo še svoj priljubljeni pregovor: "Kakor si boš postlal, tako boš tudi ležal. Vse življenje ti očka ne bo lili za hrbtom. Naj se mu kaj zgodi ... Pa tudi čas je, da se osamosvojiš!"

"Kot da ne znam skrbeti zase!" je vzkliknil Baron.

Tadej se je prevrgel na bok. Med napetim prisluškovanjem je strmel v zaveso, a ni opazil, kako se je napihovala v večernem vetrcu.

Po svoje je imel njegov preljubi brat prav! Mama je zini1a neumnost. Čisto nič se ne bo zgodilo očku. Ne srne se mu zgoditi! Na cesti je previden in dobro vozi. Če bi znal moliti, bi vsak dan molil za njegovo srečno vrnitev z dela. Nekega dne si bo izmislil svoje skrivne besede za vsemogočnega, katerega nekateri vidijo v podobi Boga, on pa v upanju, da mu bo vera v dobroto ljudi izpolnila najbolj vroče želje. Ena izmed njih in morda glavna je bila, vsem nesporazumom navkljub, prošnja za dolgo življenje staršev. Brez njih bi se počutil izgubljenega.

"Ti boš poskrbel zase, ja," je oporekel oče.

Mama je tiše dodala:

"Če ti že šola ni šla, bi vsaj za delo pošteno zagrabil.

"Snažilka ne bom!"

"Skoraj vsak mojster je začel z metlo. Kar očeta vprašaj! Čisto vseeno nama je, če sosedje s prstom kažejo za nami, češ sin inženirja pa vajenec, Nobeno delo ni sramotno, da je le pošteno! Samo lenob ne prenašava, v tem sva si enaka!"

"Govoriš o lenobi! Kdo pa je pazil na Tadeja, ko ga nisi mogla spraviti v vrtec? V prvi razred sem hodil. Drugi mulci so se podili po dvorišču, jaz sem pa tega klipana vlačil okrog. Takrat sem bil dober in Ilič mi nisi očitala, razen če sem ga kdaj pustil posranega. To, da so me prijatelji obkladali z varuško, te ni zanimalo, samo mene je bolelo!" Glas se mu je zlomil, zato je utihnil.

Tadej se je obrnil na hrbet in si zakril obraz ... Njegov veliki brat mu It' nekoč menjaval plenice. Tega mu ni še nikoli omenil. Kdaj drugič bi se mogoče smejal, zdaj pa ga je pretreslo. Baron - varuška. Fant, ki je užival ugled pretepača, ga je nekoč prevažal okrog v vozičku! Mleko mu It' grel in ga natakal v stekleničko. Bil mu je oče in mama. Zato še zdaj gleda nanj zviška! Enostavno ni opazil, da je nekdanjemu dojenčku že trinajst let ...

"Vajina prezaposlenost in skrb, da bi imeli kaj za v usta, sta poceni izgovora," je Baron le za silo krotil glas. "Očeta tako ni bilo nikoli doma, ti pa si hodila po nekakšnih sejah in sestankih, samo da nisi imela opravka s plenicami. Sicer pa mi je vseeno, prekleto vseeno ... "

"Utihni!" je zavpil oče.

Tadeju se je zdelo, da so zazvenele šipe v okenskih okvirih. Le redkokdaj je slišal koga od domačih tako zarohneti.

Baron je res utihnil. Revežu se še sanjalo ni, da sta bila starčka nakurjena že pred njegovim prihodom ...

V naslednjem trenutku so se vrata odprla in veliki brat je stopil k postelji. Za Tadeja se še zmenil ni, samo ,k vragu' je zašepetal.

Obsedel je, s hrbtom naslonjen ob stranico postelje. Ni jokal, le potihoma je psoval naprej. Tadej je kljub temi razločno zaznal obrise ustnic, ki so se nervozno premikale, kot bi fant žebral neslišno molitev.

Ni maral prepirov med odraslimi. Presneto da ne! Pijance in prepričljive babe je lahko gledal na cesti. O družinskih nesoglasjih je pogosto slišal od sošolcev, on pa je neprestano ponavljal sebi in drugim, da je srečen, ker živi v urejeni družini. Še nikoli ni slišal očeta povzdigniti glasu nad mamo. Tudi pila nista, zato ju je spoštoval. V resnici pa ... Glas se lomi njegovemu bratu. Velikemu fantu v usnjeni obleki, z ostanki starega motorja v kolesarnici ... Vse mulce s ploščadi je zmagal z levo roko, samo če je hotel.

"Daj no, Baron, kaj se sekiraš!"

"Ti pa utihni!- je odvrnil veliki brat. "Si najboljši sinek. Če sem že jaz baraba, vsaj ti ne razočaraj starih dveh!"

Potem se je spačil in tako čuden je ostal, dokler se ni začel smejati. Glasen krohot je Tadeja bolj pretresel od solz. K sreči ni trajal dolgo. Končal je s kratko ugotovitvijo:

"Po tvojem klavrnem videzu sta te dobro obdelala. Danes sta bojno razpoložena! Če bi to vedel, bi ostal zunaj! "

Tadej ni imel pojma, kakšno podrobnost je Baron opazil v temi. Morda je sklepal po zgodnji uri, ob kateri ga je zalotil v postelji. In po tem, da ni ležal v pižami, ampak kar v kratkih hlačah, s katerimi je čez dan gladil robnike pločnikov, stopnic in stolov v razredu ...

"Grozna sta," je priznal deček.

"Mislim, da sta oba v klimakteriju ... Ampak kljub vsemu smo srečna družina."

Zdaj je Baron oponašal mamine besede in Tadej mu je takoj pritegnil:

"Vse se bo še uredilo, samo malo dobre volje je treba. Če se kdaj sporečemo, še ne pomeni, da se nimamo radi!"

"Tadej!" je zavpila mama z glasom, kot bi hotela napovedati novo vojno, potem pa je stopila med vrata in se čisto izpremenjena nasmehnila. "O, moja zlata, nemogoča fanta!"

Prisedla je k Tadeju in mu zarila prste v lase.

Vse ji je odpustil, in očetu tudi. Lahko ga je božala kot pomehkuže¬nega cucka; lepše bi bilo samo še, ko bi z roko segla tudi k Baronu. Njegov veliki brat si je želel nežnosti, le da tega ni pokazal ...

"Ja, kljub vsemu smo srečna družina," je ponovil Baron.

"Ne bodi ciničen," je odvrnila mama, on pa je planil pokonci in se začel tolči po žepih. Iskal je škatlico cigaret, medtem ko je oče v sosednji sobi šumel s 'časopisom. Mogoče se bo zdaj bolj zbrano potopil med vrstice. In če bo pri tem utonil, naj počiva v miru!

Mito se je že drugič zadrl skozi okno, da je konec odmora. To bi Tadej opazil brez njegovega obvestila, saj je vpitje po šolski stavbi hitro pojenjavalo. Toda navdala ga je silna želja, da bi z rolko zvozil klanec od vhoda v šolo pa do ceste. In to brez sestopanja na ovinku. Tomaž je prevzel vlogo svetovalca, Rok in Jana pa sta bila gledalca. In to ne povsem naključna. Za Jano so že vrabci na strehi čivkali, da je rada v Tadejevi bližini. To mu je seveda dobro delo, le priznati ni hotel. Rok pa je klanec skoraj prevozil pred nekaj dnevi. Tisti ,skoraj' se je skrival pod debelo obvezo na kolenu ...

"Zdaj bo šlo" je Tadej odločno napovedal spust.

Zbrano je izpljunil žvečilni gumi, se nagnil nazaj, izprožil roki kot vrvohodec in se ves napel. Koleščka so se zavrtela in zaropotala s svojim 'značilnim zvokom. Gledal je po obrazih, ki so zdrsnile mimo, pa je zaznal samo nejasne obrise. Vse svoje misli je osredotočil na nevarni ovinek. Nekaj manjših zavojev je naredil že na strmini in pri tem je zmanjšal hitrost. Toda betonski robnik se ni dal. Bližal se mu je z veliko naglica. Še nekaj metrov in ... Moral je odskočiti, saj ni imel ščitnikov na komolcih in kolenih, niti čelade na glavi. S ponovnim kriljenjem rok je obdržal ravnotežje med sestopanjem, rolka pa je z ropotom treščila v betonski robnik in se odbila na sredo cestišča.

Tomaž se je zarežal na vsa usta:

"Pojdi, gremo! Tega vogla letos še ne boš speljali.

Tadej ga je grdo pogledal.

"Me boš pa ti naučil".

Res bi ga lahko, saj je Tomaž veljal med rolkarji za pravega mojstra. Kmalu se bo začel uri ti v preskakovanju ovir. Pripeljal bo do stola ali klopi, se odgnal in na drugi strani spet pristal na že pripravljeni rolki. S pričetkom vaj ni odlašal zaradi strahu pred potolčenimi koleni, pač pa ga je pestilo pomanjkanje denarja za nakup druge rolke.

Tadej bi se požvižgal na pripombo, ko ga ne bi dregnil Rokov jezik:

Tako kot rolkanja tudi drugih reči ne obvladaš!

Največji gobezdač v razredu (primerjal ga je lahko samo še z Mihcem z nogometnega stadiona) ni cikal na njegovo ljubezen do pobiranja žog na prvoligaških nogometnih tekmah in hkrati slabo poznavanje nogometne igre, ampak na čisto nekaj določenega. O tem je bil prepričan, saj je imel fant že nekaj tednov na jeziku belo vodo. Da, skrivnostno belo vodo, kateri Tadej pri najboljši volji ni poznal izvira.

"Ne ga zajebavat! Naš Tadej zna vse!" je rekel Tomaž.

Torej je tudi on sprejel Rokovo igro. Med vzpenjanjem po stopnicah sta si ga podajala kot ping pong žogico.

Pomenljiv nasmešek na Rokovih ustnicah je skrivnostni besedi povzdignil više od šolske strehe. Bela voda ... Jana je strme poslušala, čeprav je slutila, da je šlo za premišljeno akcijo zasmehovanja ali devanja v nič. Pred leti bi Tadej pobegnil in se razjokal za prvim vogalom, zdaj pa je že iz izkušenj vedel, da fanta nista tako slaba. Proti njemu osebno nista imela nič, le iz dolgočasja sta se spravila nadenj. Skratka, bil je na boljšem od Bajska, na katerega so se zaradi njegove nesrečne debelosti fantje spravljali dan za dnem ...

"Jano vprašaj, mogoče ona ve," je šepnil Tomaž.

"Kaj ona ve," je zagodrnjal Rok. "Punce o tem nimajo pojma."

"Glavno, da ste vi tako pametni," Jana ni mogla več krotiti jezička.

Tadej bi ji najraje rekel, naj se nanj ne jezi. On si ni izmislil ugank o beli vodi.

Punca je pospešila korak in pred njimi stekla v razred.

Preden je Tadej odprl usta, je Rok stopil na prste in se mu približal z obrazom. Začutil je njegovo toplo sapo.

"Fant moj, ko boš v puberteti, ti bodo stvari jasnejše."

"Njemu pa še veliko manjka, kaj?" je vprašal Rok. "Če bi bil jaz v njegovih letih tako otročji, bi prvega dohtarja vprašal, kaj je narobe."

Tadej ga je pogledal zviška. Glasno je poudaril, da so s puberteto povezani mozolji. In on si je ravno enega stisnil zjutraj. Ponosno je pokazal na rdečo pikico pod nosom. Bila je komaj opazna in pri fantih ni vžgal posebnega zanimanja. Potem pa ga je kot strela z jasnega oplazila misel, da je bela voda povezana s tistim onegavljenjem, ki se ga gredo dečki na skritem kraju ...

"Plevnička", je dihnil Tomaž.

Ucvrli so jo v razred. Tadej je pozabil odložiti rolko v garderobno omarico, in to je postalo zanj usodno. Komaj je učiteljica vstopila v razred, že je stegnila roko.

" Tisto reč boš dal kar meni, poba! Igrač ne nosimo v šolo. To bi si v sedmem razredu že lahko zapomnil."

"Saj je samo rolka!" se je uprl Tadej. "Imam jo namesto kolesa. Če se lahko drugi prevažajo s kolesi in mopedi, se tudi jaz lahko z rolko!" Še tako prijazno dokazovanje ni zaleglo. Kadar se odrasli spravijo na mlajše, so slepi in gluhi ...

"Lahko se voziš, toda ne pred šolo! Gledala sem te, kako si norel po klancu. Mimogrede bi lahko zbil kakšnega prvošolčka. Saj ne tehtaš deset kilogramov! No, ne želim se prepirati s teboj".

Še naprej je iztegovala roko in migala s kazalcem, da bi kar najhitreje ugodil njeni zahtevi.

Naj ji še enkrat reče koza?

"Pri meni bo ostala do konca šolskega leta. Spravila jo bom v omaro!"

Tadej se je zmrdnil. Naj bo! Bo pač preživel teh nekaj tednov brez rolkanja!

Odlepil se je od stola in položil rolko na mizo.

"Proč s to svinjarijo," je vzkliknila Plevnička.

Toliko da ni od gnusa skočila pod strop. O rolki je govorila kot o kakšni kužni stvari, njemu pa je pomenila pravo malo bogastvo. To niti ni bilo čudno, saj je spomladi plačal zanjo vse svoje prihranke zadnjega leta, pa še Baron mu je tovariško priskočil na pomoč z dvema stotakoma, "Na,ker si ravno ti," ga je velikodušno klofnil po rami. "Saj vozil se tako ne boš. Že dvanajst let te poznam."

Odpovedal se je torej nekaj škatlam cigaret in s kruto resnico naravnost obvezal Tadeja, da bo vložil v vajo z rolko malo več potrpljenja, kot ...

"V redu," je pokimala matematikarica.

Tadej si je oddahnil. Samo da mu ni bilo treba pred tablo. Veselje je prihranila Roku, ki se je ob zaplembi Tadejeve rolke nekaj muzal in se pačil. Zdaj je "rolkal- pred tablo, da mu je jemalo sapo.

"Hej," je zaslišal Tadej za hrbtom opozorilo.

Pod stolom je ležala Domnova pošta. Lepo! Poba si veliko upa! Pred Plevničkinimi očmi je razredna pošta navadno nehala obratovati. Poča¬kala je raje na uro zemljepisa ali zgodovine ...

Tadej se je previdno sklonil, pobral listič in ga šele čez nekaj časa razvil.

"Si za to, da ustanoviva detektivsko društvo? Predlagam zasledovanje Bibe. Ker imaš fotoaparat, boš fotografiral njihovo hišo in vse, kar bo še zanimivega."

Da bo fotografiral sošolkino hišo? Domen je imel morske ideje ... No, pa to ni bilo nič presenetljivega, saj se je poba izkazal že med praznovanjem enajstega rojstnega dne. Nad vrata je pritrdil plastično vedro polno vode. Nekaj podobnega je videl v nekem nemem filmu. Ko jih je prišla mirit preljuba sestra, je bila v trenutku mokra do kože. Samo "utiš- je rekla in že je curljalo od nje. Zazijala je kot kapelj. Ko Domen ne bi slavil, bi mu izpraskala oči, tako pa mu je prisolila zaušnico z naročilom, da se morajo tla sijati, še preden se vrnejo domači. Drugače naj se pazi! In potem so povabljenci pridno drgnili s cunjami.

Na drugo stran lističa je Tadej zapisal:

"Po pravici povedano, je za fotografiranje hiše škoda filma. Hiša je mrtev predmet ... "

Ja, ko bi imela najlepša punca v razredu vsaj psa ali papagaja, tako kot nekoč on! Papagaju je bilo ime Bučko. Že po nekaj tednih ga je očka naučil pozdravljati z "dobro jutro, tička" in "pridna tička". S svojima sinovoma se v vsem njunem življenju ni toliko ukvarjal kot prav s tistim papagajem. Baron, ki je občutil silno krivico, se mu je skušal maščevati. Bučku je skušal na skrivaj tisti t pri "tički- zamenjati s p, toda papagaj se ni dal in je trmasto vztrajal pri svojem. Zato pa je vsem po vrsti kljuval iz ust drobtine kruha in piškotov. Tadej ga je sprejel za cirku¬škega artista, saj sta s sosedovim Bojanom večkrat pripravila predstavo. Tadej se je našemil v klovna, Bojan pa je zlezel v telovadne hlače. Znal je narediti stojo na rokah, prevrat naprej in nazaj in še marsikaj drugega. Višek njunega nastopa je bil Bučko. Voščil si je dobro jutro, potem pa potegnil košček piškota iz Tadejevih ust. V garaži so imeli polno občudovalcev, dokler ni nekega dne nepričakovano vstopil Baron. Tretji cirkusant je razprostrl krila in odletel v prepričanju, da mora biti v belem svetu še kaj bolj zanimivega od monotonih cirkuških nastopov. Takrat je Tadej mislil, da bo svojega starejšega brata ubil, in preteklo je veliko vode, preden mu je odpustil nesrečni dogodek. Čeprav se Baron ni čutil krivega, mu je ponujal tri nove papagaje, toda deček je ves solzen trdil, da takšnega, kot je bil Bučko, ne bosta nikoli več našla. Prazno kletko je odnesel na podstrešje. "Vedno sem trdila, da živali niso za v stanovanje," je zmagoslavno menila mama. "Prinesejo ti samo delo in žalost ... "

Tadej je listič večkrat prepognil, ga položil na tla in brcnil proti Domnovemu stolu. Takšno prizemno pošiljanje je bilo za spoznanje varnejše od letečih pošiljk.

Roku se je ustavilo pri formuli za prostornino kvadra. Ni mu pomagalo niti Tomaževo in Janino prišepetavanje. Moral je v klop s presenetljivo Plevničkino obljubo, da mu enice ne bo vpisala v redovalnico, naj se pa pazi, če pri prihodnji uri ne bo znal na pamet vseh formul in izrekov, ki so v knjigi natiskani z mastnimi črkami.

"Boš pa ti, Tadej, povedal, katere podatke boš porabil pri računanju prostornine sedem metrov dolgega, dvajset decimetrov globokega in štiri tisoč centimetrov širokega bazena, medtem ko debe¬lina betonske stene znaša petnajst centimetrov."

Številke je nakracala na tablo in Tadej je nalogo reševal kar iz klopi. Odkašljal se je, potem pa mojstrsko ugotovil, da debelina betonske stene pri računanju prostornine bazena ne igra nobene vloge. vse druge mere je spremenil v metre in šele potem se je lotil računanja.

"Šestinpetdeset kubičnih metrov," je izstrelil.

Plevnička je pokimala.

"Samo glej, da te ne zalotim pri spanju. Za končno štiri pa se boš moral še pošteno potruditi".

Žal tudi njemu ni zapisala ocene v redovainico, zato pa ga je pod stolom čakalo novo Domnovo sporočilo.

"Fino se mi zdi, ker si moj frend. Alena mi je zaupala, kako ji je Biba rekla, da si pravi frik, samo tepsti se ne znaš. Res si srečko!"

Tadeju je postalo toplo pri srcu. Lepo je bilo slišati kaj takega! Po pravici povedano, od Bibe niti ni pričakoval takšne pohvale, saj je vedel, da se punca ozira za osmošolci. Vedno je govorila, da s sošolci nima kaj početi, ker so vsi še tako otročji ...

Od samega razburjenja je segel v žep po žvečilni gumi. Vsega toplega in upognjenega je izvlekel in srebrnega papirčka in ga porinil v usta. Pripomba o pretepanju ga sploh ni motila. Cisto drugače bi bilo slišati, če bi Biba slabo govorila o njegovih pegicah pod očmi, ali pa o majhnem nosu. Začel bi razmišljati o lepotni operaciji, tako pil se je lahko poboljšal z malo dobre volje. Tomaž bi na primer zinil kakšno neumno o Bibi ali o Jani in bum na gobec! Matic mu ne bi hotel posoditi nobenega nalivnega peresa in že bi iskal glavo po kotih. To bo pravi šok za sošoke in samo Biba bo poskakovala od navdušenja in ploskala: "Bravo, Tadej, zdaj si popoln!

Ampak tako preprosto je šlo samo v pravljicah! Je bil on kriv, če ni imel smisla za pretepanje? V teh rečeh si nista bila z bratom niti malo podobna. Odkar je poznal Barona, se je fant navduševal za judo in. karate. Med nakazanimi udarci je spuščal nečloveške glasove, vredne samega junaškega Tarzana. Navadno se je končalo z zadetkom v polno in Tadejevim neutolažljivim jokom. Baron je pobito zatrjeval, kako se požvižga na tako mehkužnega brata. "Človek se te niti dotakniti ne sme! Ja, kar poglej se! Mokri učki, smrkav smrček, šoba na ustkih ... Le kdo za vraga ti je prilepil lulka"? Tadej pa nič. Solze so počasi usahnile, šoba pa je še rasla kot dobro kvašeno testo. Naravnal si je pretegnjene ude in potihoma ponavljal prisego, da bo prišel čas, ko bo imel mišice namesto surovega masla. Draga Biba zato ne sme izgubiti upanja! Vse raste in se razvija.

Vseeno pa ga je njeno mnenje še naprej prijetno božalo. Svetel žarek med nevihtnimi oblaki ... Zdelo se mu je, da sedi na oblaku in ga jezdi brez uzde in stremen.

Ozrl se je k Bibi, nekaj vrst za njim. Med zaverovanim poslušanjem Plevničke so se ji dolgi lasje razsipali do mize in ji zakrivali prsi, ki sta se kot jabolki napenjali pod bluzo. Hočeš nočeš je moral priznati, da je na deklici nekaj več.

Nekje od daleč so priplavale stroge besede:

"Ko smo pri testih, vam povem, da ste se slabo odrezali. Šest nezadostnih, osem zadostnih, devet dobrih in pet prav dobrih. Odlično ni pisal nihče, toliko enic pa nisem dala še v nobenem razredu in se lahko sramujete svojega neznanja. Povem pa vam, da tisti, ki ste lenarili skozi vse leto, tudi v zadnjem mesecu ne boste izplavali".

Tadeja med nezadostnimi ni bilo. No, saj tega niti ni pričakoval. Še dvojka ga je presenetila. Zdelo se mu je, da je starka kar zažarela, ker se ni motila v svojih napovedih ob začetku pouka.

"Lahko vidim test?" je vprašal brez strahu.

Plevnička ga je preslišala. Naročila je učencem, naj doma napišejo popravo, tisti, ki so pisali manj kot tri, pa morajo priti prihodnji teden k dopolnilnemu pouku.

In ko je Tadej še enkrat ponovil zahtevo, je moral pred tablo.

" Vzemi kredo in napiši, kolikšen del ulomka 3/7 je razlika med tem ulomkom in njegovim približkom 0,4!"

Tadej je z grozo spoznal, da je to prav tista naloga, ki jo je pri testu izpustil. Le zakaj je bil tako malomaren, da se ni pozanimal za izračun?! Zdaj bi lahko znal, da bi stara zijala z odprtimi usti ...

Prav mu je! Kaj pa je iztegnil jezik!

Vse znanje, ki ga je pokazal pri računanju prostornine bazena, je zdaj izhlapelo. Kratko in malo se mu je v glavi nekaj zaprlo. Padcu zastora je bila nekoliko kriva tudi užaljenost nad Plevničkinim ravna¬njem. Dobesedno izživljala se je nad njim. Niti z besedo ga ni skušala napeljati na pravo pot. Sedela je tiho za mizo in počasi zardevala.

"Pssst," je zasikala Jana, da bi mu pomagala, pa je ni poiskal s pogledom.

"Ne veš?" je Plevnička pretrgala tišino.

Tadej je pogledal njo, potem tablo, stisnil ustnice in se v nemoči zastrmel v tla. Ni ne prikimal ne odkimal. Pod gumijastim stopalom je čutil košček krede. Počasi ga je drobil, zraven pa mislil na mamo, ki je imela objokane oči, in na očeta, ki je znal zavpiti, da so se stresle šipe. Vse se bo lahko spet, ponovilo. Krivic še ni konec! Začutil je tople solze, ki so se prebijale na dan. Matematikarica se je izgubljala v megli in okno za njenim hrbtom se je spreminjalo v valujočo svetlo ploskev brez izrazitih robov.

Skušal je zadržati jok ali ga vsaj skriti pred sošolci. Zato se je spet ozrl k tabli.

"Sedi, Škrjanec! Res ne vem, kaj bom s teboj."

Vzela je svinčnik in Tadej je takoj, ko si je otrl oči, videl enico, ki se je usidrala k štirici in dvojki.

Kar padel je na stol. Zakril si je obraz in slep in odsoten slišal starko, kako je razlagala njihove najpogostejše napake. Ni jih zapisal v zvezek. Čemu neki, ko je bil ves trud pri njej zaman.

Šele ob zvonjenju je segel po torbi. Vroče mu je bilo v lica in od svetlobe ga je bolelo v očeh. Dolge trepalnice so se mu lepile. Presneto, zaradi ozkih hlač ni imel niti robca ...

"Lomiš ga," je rekel Tomaž, ki je prišel mimo in ga lopnil po hrbtu v slovo.

Ni pa ga zmerjal z jokico. Pravzaprav mu nihče ni rekel jokica. Domen je celo prisedel k njemu in mu položil roko čez ramo.

Začel ga je nagovarjati, naj bi kar zdaj le šla za Bibo. Tisto s fotoaparatom res ni bilo tako nujno. Ne sme pa biti ravnodušen do akcije. Samo njemu je zaupal in to zato, ker ni imel takšne goflje kakor drugi in mu je kdaj pa kdaj uspelo kakšno reč ohraniti tudi zase. Res ni prav, da bi ga zdajle pustil na cedilu! Še enkrat naj razmisli! Detektivsko delo je vendar razburljiva reč. Ne zahteva samo potrpljenja, pač pa tudi previdnost. Nihče ne sme izvedeti o njunih zunaj šolskih potih!

"Saj ga boš zadušil," je vzkliknil Rok in za šalo butnil Domna, da bi fant skočil za njim.

Pa se Domen ni niti premaknil. Še naprej bi objemal Tadeja, ko ne bi deček vstal, pograbil torbo in jo brez besed stisnil iz razreda.

Na hodniku je naletel na nekaj vzpodbudnih pogledov.

"Škoda zaradi rolke." je rekla Jana. Tadej ni odgovoril.

Šel je mimo nje, kot da je ni. Res ni bil razpoložen za klepet. Saj ni imel nič proti sošolcem, čeprav it' vedel, da vsi le niso njegovi prijatelji. Gotovo se mu je kdo privoščljivo smehljal, ko je mencal pred tablo! Matic stoodstotno, saj mu je zavidal vitko postavo in navidezen uspeh' pri deklicah. In Rok mu je zavidal njegovo svobodo doma, Tomaž pa brata, ki je veljal za največjega frajerja ulice.

In prav k velikemu bratu se je namenil Tadej.

Našel ga je natanko: tam, kjer ga je iskal. Sedel je na ograji, nekakšni zaščitni traverzi, in to tako, da je s podplatoma mešal obcestni prah, s polovico riti pa je visel v prazno. Če bi ga nevidna sila prevagala na drugo stran, bi se skotalil po travnatem pobočju tja do hiš, ki so s svojimi stenami, polnimi oken in balkonov, zastirale pogled na glavno cesto.

Družbo so mu delali Bob, zavaljen fant, okrašen z gosto kodrasto brado, suhljati in gosposki Jani, Mare številka dve, potegnjen fant ter Vžigalica, ki je svoj vzdevek dobil zaradi bujnih rdečih las. Razen Boba, ki je delal družbo velikemu bratu, so imeli vsi pod seboj udobne usnjene sedeže: Vžigalica je jahal kavasakija, Jani čisto novo hondo in Mare številka dve miličniški bmw. Seveda je manjkalo še. nekaj konjenikov, da bi polnoštevilno zastopali Janijevo klapo. Mare številka ena je delal v mehanični delavnici in je čas zanje našel navadno šele proti večeru. Tudi on je bil brez motorja, tako kot Baron in Bob. Razlika med njimi je bila ta, da je Mare šele zlagal zaslužek na kupček, Bob pa je svoj motor že stolkel, medtem ko je Baronov čakal na manjša popravila. Za nabavo novega zaenkrat ni imel prav nobenega upanja, saj so dinarji vse prepočasi leteli skupaj, stari pa ni kazal niti najmanjše pripravljenosti seči v denarnico. Tako so jih fantje prevažali s seboj na zabave. Najpogosteje so odhrumeli v disko ali pa kam na deželo, kjer je imel Janijev stari počitniško hišico.

"Koga vidim!" je zaklical Bob in pokazal na Tadeja.

Baron je dvignil glavo. Srečal se je s Tadejevim pogledom in nepriza¬deto to pokimal.

Tako deček ni našel v njegovih očeh ne vesele dobrodošlice ne neprijaznega odganjanja. Veliki brat se je skratka požvižgal na njegovo navzočnost. Kaj drugega Tadej niti ni pričakoval. Na prste ene roke bi lahko preštel dneve, ki jih je preživel z Baronovimi prijatelji na ovinku liske ceste. Pravzaprav se je od vseh še najbolj spominjal Boba. To pa zato, ker je bil z njim tako zelo prijazen. Ko je še vozil svoj motor, ga je pritisnil na zadnji sedež. Okrog grajskega poslopja sta naredila krog in z glasnim hrumenjem prepodila golobe, da so prestrašeno zaprhutali pod nebo.

"Stopi no k meni," se je tudi zdaj raznežil bradač.

Razširil je roki.

"Saj si Tadeja; ali ne?"

Deček se je v zadregi nasmehnil. Kljub "zmerjanju" je segel kosmatincu v šapo.

"Lepo, da si se spomnila starega prijatelja."

"Pusti ga na miru, saj veš, da je fant in ne punca," je zagodrnjal veliki brat. Bob se je gromko zasmejal. Iz srajčnega žepa je privlekel srebrnkast uhan.

"Ne bom ga požrl! Nekaj mu pa lahko dam."

"Že tako je prava čofa," se je še naprej jezil Baron

Deček res ni vedel, kaj je imel njegov brat proti Bobu. Pa tako nežen je bil, ko mu je potisnil svilnate kodre z lica. Nekaj ga je uščipnilo v ušesno mečico, a je neprijetna bolečina hitro popustila.

"No, naglejte se ga!"

Las mu še zmerom ni izpustil, vendar pa tega cukanja ni mogel niti primerjati z lasanjem, kakršnega je doživel pred dnevi.

Baron se je samo namrdnil, Jani, Mare številka dve in Vžigalica pa so pripomnili, da je pravi mali frajer.

Hotel se je prepričati, če so govorili resnico. Počakal je, da ga je Bobova roka spustila iz prijema, potem pa se je nagnil nad vzvratno ogledalce.

Prav res je bil videti originalen, zlasti tja v uhan!

"Ga lahko obdržim?"

"Tvoj je."

"No, pa ima svojo Ijubico," se je nasmehnil Jani.

Tadej ni vedel, na koga so letele besede. Najbrž so imeli fantje podobne štose kot gobezdavi Miha. Pravzaprav je že pozabil, o čem so se ponavadi pogovarjali. Poleg tega jih ni mogel uvrstiti ne med šmin¬kerje ne med punkovce. Skratka, ne ptiči ne miši. Netopirji!

"Ostrigel se bom, drugače uhana sploh ne bo videti," se je nenadoma odločil Tadej.

Pa tudi Bob mu ne bo več rekel Tadeja!

Bradač se je zaktohotal. Objel ga je okrog ramen, potem pa dvignil in divje stresel.

"Ti si pa res hitro užaljeno Kaj pa je to slabega, če si malo bolj mehke sorte."

In med stresanjem sta se Bobu pomaknila srajčna rokava proti komolcema, da je deček z grozo uzd roj temnih pikic na beli koži. Takoj ga je zapustila vesela razposajenost. Vedel je, kaj pomenijo vbodi v žilo. V knjigah in časopisih je bral o ljudeh, ki si uničujejo življenje z vbrizgavanjem mamil. Zakaj, vraga, je tudi Bob spadal mednje?! Pa tako dober je bil. Vse mu je lahko zaupal. Ja, zdelo se mu je, da ga tako potrpežljivo ni poslušal nihče drug na svetu! In nikoli ga ni zapostavljal ali se kako drugače norčeval iz njegove mladostne neizkušenosti ...

Svoje odkritje je ohranil zase. Le iz prijema se mu je izvil.

"Res se bom ostrigel," je ponovil. "Počesal se bom na novo romantiko. Takole, Baron pa mi bo zožil hlače. V teh kratkih sem kot dojenček. "

"Ljubek dojenček.. se je zarežal Bob, Barona pa je zvilo.

Toliko da ni padel z ograje in se za zmerom odkotalil v dolino. "Ne vem, kaj te je prijelo, miško! Ampak če prideš domov s štrlečimi lasmi, bo stari streljal za obema!"

"Rekel mu bom, da ti nisi imel pojma o tem. Dovolj star sem, da o nekaterih rečeh lahko odločam sam!"

Baron se še zmerom ni sprijaznil z njegovim predlogom. Zamomljal je, kako je vse lepo in prav, da vendar že odraste in se ne drži več mamice in očka za roko, ampak da je vse to le še prezgodaj. Vsaj osemletko naj prej konča. Poleg tega pa naj ne pretirava. Starčka nimata razumevanja za takšne revolucionarne spremembe. Če se že gre upornika , naj to postaja postopoma, ne pa tako hitro.

Zmanjkalo mu je besed, zato je molče stopal ob motorjih gor in dol. Brezobzirno je ozmerjal nekega voznika fička, ki ni storil drugega, kot mimo njih odbrenčal na grad.

Kdaj drugič bi šlo Tadeju na smeh, ker ni še nikoli spravil starejšega brata v takšno zadrego. Toda tu so bile tiste prek lete pikice na Bobovi roki. Jih ima tudi Baron? Družil se je s fanti. Gotovo so ga pregovorili ...

"Preden se tvoj brat odloči, reci Vžigalici, naj te malo popelje," ga je povabil Bob. Namesto da bi deček odgovoril, je planil k Baronu, se mu obesil za roko, in ga na mestu ustavil.

"Pojdiva gor k drevesom! Rad bi se pogovoril s teboj."

Kaj pa ti je danes?" se je še naprej čudil veliki brat.

Deček je ostal odločen. Na samem mu bo Baron priznal, kako je s prekletimi mamili. Še je čas, da ga pošljejo zdravit. Zakaj bi si uničeval življenje, ko je še vse pred njim? Konec koncev je bil Baron njegov brat. Veliki brat! Rada sta se imela, čeprav po svoje.

"Tja gor", je Tadej pokazal proti drevesom.

"Pa res moram?" je okleval Baron.

"Me imaš rad?"

"Ti si tepec!"

Veliki brat mu je položil roko na ramo in mu počasi sledil do ograje. Tudi prestopil jo je. Prava reč, če je pri tem s kretnjo pokazal prijateljem, da z dečkom nekaj ni v redu.

"Res je slika," je prikimal Bob.

Podobnega mnenja je bilo bradaču Tadej. In to je med vzpenjanjem zaupal Baronu.

"Čisto v redu dedec je. Samo škoda, ker je tako mehak do mulcev".

"Misliš, da je pedi?" je vprašal Tadej.

Uporabil je vzdevek za homoseksualca, čeprav ni imel točne predstave, kaj počno ti tički.

Baron je odkimal.

"Ne bi rekel! Ko bi bil, bi vsi vedeli. Samo vesel je, če ti lahko kaj podari, popravi lase ali pomaga na motor. Pravi medvedek je, ki se ves čas trese od strahu, da ne bi koga strl s svojimi šapami."

"In zakaj si potem strog z njim?"

Baron se je ustavil in pogledal dečku v oči.

"Po pravici ti bom povedal, pa če boš užaljen ali ne!" Tadej je pričakujoče pokimal.

"Tako hudičevo punčkast si, da se mi obrača. In tip, kot je Bob, ti bo še bolj zmešal glavo. Uhan ti je že dal, še malo, pa se boš slinil samo še okrog njega."

" Uhane imajo tudi punkovci, In če si ostrižem lase, potem ne bom več tako ... "

Hotel je reči dekliški, pa mu beseda ni šla od ust.

Po nekaj korakih sta se spet ustavila. Strm breg ju je zdeloval veliko bolj, kot je pričakoval Tadej. Zadihana in razgreta sta obstala pod prvimi drevesi, od koder se je lepo videlo na grajsko cesto in skupinico fantov na ovinku. Čisto majhni so bili, motorji pa navadne igračke ...

Ujel je Barona za levico in mu skušal potisniti rokav do komolca. Toda tesen suknjič se zlepa ni umaknil.

"Sleci se, prosim!"

Baron se je nekaj časa upiral, potem pa se je omehčal. Počasi se mu je posvetilo, kam je meril mlajši brat.

"Si opazil Bobovo roko?"

Tadej je pokimal.

Zdaj je Baron brez besed slekel suknjič in dvignil rokav majice. Nedotaknjeno kožo je potisnil dečku pod nos, da si jo je pobliže ogledal.

"Na vsak način bi me rad naredil narkomana. Lahko bi dal tudi kaj na mojo besedo."

"In tudi pokusil nisi še nikoli?"

"Po pravici povedano enkrat samkrat. Nič posebnega nisem občutil četudi bi, nisem tako trapast, da bi postal suženj. Raje imam požirek žganega!"

"Tudi to je mamilo."

"Govoriš kot mama. Res ne vem, kaj hočeš!"

Naj pride z besedo na dan? Razmišljal je, kako naj začne, da ne bo vse skupaj izpadlo preveč solzavo, pa mu ni nič pametnega padlo na pamet. V zadregi je brcnil v veliko svežo krtino, da je zemlja brizgnila daleč naokrog, potem pa kar izstrelil:

"Rad te imam, in hočem, da bi še dolgo živel!"

"To bom, upam, tudi brez tvojih dobrih želja. Pa vseeno hvala," se je nasmehnil Baron.

Ne, ni se norčeval iz njega, zato je deček glasno izrekel svojo željo: "Obljubi mi, da se ne boš več družil s fanti!"

Baron se je skremžil, kot da ne sliši dobro.

"Misliš resno?"

Tadej je pokimal.

"Preljubi bratec, to kar zahtevaš od mene, je popolnoma neizved¬ljivo! Prijateljev, ki jih poznam že celo večnost, ne morem kar naenkrat popustiti zaradi tvoje muhe. Briga mene, s kom se družiš, in tako glej na vso stvar tudi ti glede mene. Samo tako bova prijatelja!"

Tadej je razumel. Veliki brat mu ni mogel izpolniti želje, to pa zato, ker je v njegovih očeh še zmerom veljal za posranega dojenčka. (Saj je še včeraj pritresel na dan tisto o plenicah in nalivanju mleka v stekleničko!)

Našobil se. je, potem pa se brž spomnil, da s kujanjem pri bratu ne bo dosegel ničesar. Skušal je menjati izraz in da bi mu šlo laže od rok, je odtrgal nekaj trav in si jih malomarno ovil okrog prsta. Kar mimogrede je rekel:

"Rad bi videl, da bi si bolj zaupala. Ostala sva sama, saj vidiš, kako stara dva za vsako malenkost vzkipita. In tudi v šoli mi ne gre najbolj blesteče ... "

Še naprej je gledal v travne bilke na svojem prstu ...

"Tvojo misel bom še prežvečil," je rekel Baron, kot bi se bal prevelike obljube. Pustil je, da mu je mlajši brat izpovedal, kar ga je težilo.

"Plevnička me je dobila na piko. Komaj čaka, da me zafrkne. Danes mi je zaplenila rolko. Dvakrat me je vprašala. Ko sem znal, me je samo pohvalila, ko pa naloge nisem najbolje rešil, mi je takoj prilepila bat."

Baron je bil vajen takšnih krivic. Celo bolj kot odkritih razgovorov z bratcem ...

"Potem sva domenjena? Zdelal bom razred, da bosta stara dva srečna in tudi tebe ne bosta gnjavila, ti pa boš pustil Boba in druge."

Baron je odkimal. Z nasmeškom je skušal pokazati, da se ne bo pustil prelisičiti.

"Droge me ne zanimajo, to sem ti že rekel. Z lahkoto se odpovem tudi alkoholu, več ti pa ne morem obljubim."

Če je Tadej natanko pomislil, je bil sprejemljiv tudi takšen dogovor. Zdaj ko ga bodo fantje sprejeli medse, bo lahko budno pazil na njegovo častno besedo. Seveda pri tem ne bo smel pretiravati, drugače ga bodo zaradi zoprnosti že po nekaj dneh izključili. Prav res ga je čakala nehvaležna naloga.

Segla sta si v roko.

Med vračanjem po klancu se mu je porodila nova zamisel. Začel bo zbirati denar, s katerim bo pomagal Baronu pri nakupu novega motorja. No, če ne že čisto novega, pa vsaj takšnega, ki bo ubogal na ukaze in ne bo med dirom izgubljal življenjsko važnih delov ... Seveda bo nabiralno akcijo obdržal zase!

Fantje so sprejeli Barona z vprašanjem, kakšne skrivnosti sta spletala na zelenem bregu.

"Družinske zadeve," je kratko odrezal.

Tadej se mu je na tihem zahvalil, ker se ni norčeval iz njunega dogovora, niti ga ni po nepotrebnem razobešal na veliki zvon. Po drugi strani pa mu je bilo tudi prav, da se je brat uprl prekinitvi odnosov z Janijevo klapo. Zakaj se ne bi oba vozila z njimi?! Samo da bo držal besedo, in vse bo v najboljšem redu!

"Rukni se na motor."

Tadej ni odklonil povabila Vžigalice.

Skoraj razkoračil se je, tako se mu je mudilo na sedež. Bob mu je poveznil na glavo svojo vesoljsko čelado.

> Dobro se ga oprimi!" mu je naročil v slovo in res se je deček privil k Vžigalici.

Le tako se je počutil varnega. Podstavek je zaropotal s svojim kovinskim zvokom in motor se je zagugal med fantovim prestopanjem. " sreči je imel Vžigalica dolge noge in je brez posebnega naprezanja obdržal ravnotežje.

Motor je zahrumel z globokim bobnenjem. Tresljaji so s sedeža zlezli Tadeju pod majico. Od napetega pričakovanja so ga spreletavali mravljinci. Ves napet je gledal v škorenj, kako je naredil še korak, dva, potem pa se je odlepil od tal in pristal na posebnem podstavku. Asfaltni trak je čedalje hitreje bežal pod kolesi.

"Kam naj te zategnem?" je zavpil Vžiga lica, da ga je deček sploh slišal.

"Dornov moram, po denar za frizerja."

Poleg tega je upal, da ga bodo videli mulci iz bloka. Znoreli bodo od zavisti.

No, pa z vožnjo domov ni bilo nič. Odgrmela sta skozi središče mesta. Pred frizerskim salonom je Vžigalica zapeljal k pločniku. Še preden je Tadej odprl usta, je segel po denarnico in iz nje izvlekel rdeča stotaka.

"Mi ju boš že vrnil ob času! In če hočeš moderno frizuro, izberi tisto, pri kateri lahko obdržiš daljše lase. Drugače se bo Bob požrl."

Tedaj je pokimal, čeprav ni razmišljal o bradatem prijatelju. Zlasti takrat ne, ko je skoval načrt.

" Pa hvala lepa," je še rekel.

Ko bi bil na Vžigaličevem mestu Bob, bi ga moral gotovo cmokniti na lice za srečno vožnjo, Vžigalica pa mu je samo zamahnil in odhrumel, da se je nekaj pešcev zavrtelo okrog svoje osi in se zazrlo za njim, dokler ni izginil v reki pisane pločevine.

Tadej sploh ni zavil v frizerski salon. Za striženje je imel še dovolj časa.

Pognal se je čez cesto in čeprav ni pri tem nikogar oviral, je neka voznica pritisnila na hupo. Kot bi trenil, ji je pokazal jezik. Istočasno se je vprašal, kaj sploh počne za volanom, če ima tako slabe živce. (Njej podobna mojstrica se je pred dnevi prestrašila ose, ki je priletela skozi odprto okno in se ji zapletla v lase. Uboga ženska je od same groze izpustila volan in treščila naravnost v možakarja, ki je ob cesti kosil travo. Revež je odletel po zraku kot izstreljena topovska krogla. Skozi okno bližnjega stanovanja je priletel y posteljo ... )

Na glas se je zasmejal. Prava reč, če se je nekaj odraslih začudeno ozrlo!

Bencinsko črpalko je našel med mestnim parkom in novim hotelom. Brez strahu je ogovoril prvega moža v rumeno modrem oblačilu:

"Vam lahko pomagam? Nekaj denarja bi rad zaslužil."

Petrolovec je za hip nehal čistiti vetrobransko steklo udobnega avtomobila. Premeril ga je od glave do pete.

"Premajhen si še in prešibak. Niti pokrova ne bi znal odviti!"

No, lepa reč! Ob tej žalitvi bi mu najraje za brusil, naj se nikar tako ne napihuje pred njim.

S stiskanjem pesti se je le za silo pomiril.

"Znam voziti motor, pa ne bom znal odviti tanka! Kar poglejte, prosim!" Stopil je k avtomobilu, ki je čakal na prostor pred črpalko. Pokrov za dotok goriva je takoj našel, nastopile pa so težave pri odvijanju. Ni imel ključa in še preden je zaprosil zanj voznika, je ta ves nasršen pogledal skozi okno:

"Kaj pa iščeš, smrkavec?"

Moral se je vmešati petrolovec:

"Nič hudega, tovariš! Fant bi rad pri nas nastopil službo, pa kaže, kaj zna."

Mož za volanom je ostal še naprej resen.

"Če je tako, mu dajte vašo obleko! Drugače ga bo kdo še po prstihKozel tromotorni! Rad bi videl tistega, ki bi se ga upal udariti! Za prazen nič se ga razen žicarja še ni nihče dotaknil!

"Sam vidiš, kako si zašel v težave, še preden si začel z delom,. je potrpežljivo spregovoril petrolovec. "Naše uniforme ti bodo prav čez nekaj let, pa se takrat spet oglasi!"

To je izzvenelo kot prijazno slovo. Samo kaj ko je rabil denar za Baronov motor takoj in ne šele čez nekaj let! Vseeno je nehal gnjaviti, saj je slutil, da možakarjevo potrpljenje počasi pojema. Mogoče je bil njegov kolega v stekleni hišici bolj dostopen? Za majhno železno blagajno je z računalnikom v roki pregledoval dopoldanski izkupiček. Številke je zapisoval v poseben zvezek. Fant, kakšen motor bi si lahko kupil s tistimi zelenkastimi in sivkastimi bankovci! Škoda, da ni junak iz risanega filma! Ker črpalka ni imela dimnika, bi skozi prezračevalni jašek spustil trnek in spretno polovil dragocene papirčke. Rumeno modri ljudje niti ne bi opazili primanjkljaja, saj imajo denarja kot pečka!

Močno hupanje ga je premaknilo iz sanjarjenja.

"No, punčka, se boš umaknila ali ne?"

Tadeju je bilo dovolj teh neumnih pripomb. Tudi Boba ne bo poslušal in njegovih želja. K vragu prečka in ravno prirezovanje! Zahteval bo frizuro na krtačko, in vsak las mu bo stal pokonci, da bodo ti stari cepci že na prvi pogled videli, s kom imajo opravka!

Zavil je k možakarju, ki ga je strigel že od malega. Dobro sta se poznala, čeprav sta se videla le po nekajkrat na leto. Seviljski brivec se je vsakič posebej navduševal nad njegovimi lasmi. Čakajoče na vrsto za britje ali striženje je opozarjal z glasom, polnim občudovanja:

"Poglejte te krasne lase! Vsaka ženska bi se veselila takšnega okrasa!"

In pogledi možakarjev so se zapičili v njegove kodre. Zlasti plešci so nevoščljivo prikimavali in se potem spet vračali h klepetu in prelistavanju časnikov.

Tokrat se bo možakar s škarjami najbrž razjokal nad njegovo zahtevo, toda kar je sklenil, bo tudi izpeljal.

"Dober dan," je vljudno pozdravil in mimogrede veselo ugotovil, da mu ne bo treba čakati na vrsto, saj je Seviljski brivec ravno poskakoval z okroglim zrcalcem okrog svoje stranke. Ta je prikimavala, dokler se ni ob umiku ogledala počasi dvignila izza naslonjala. Kar rasla je pred Tadejem. Iz ogrinjala se je izzvila kot metulj iz bube, se prepustila ščetinam brivčeve metlice, potem pa odštela nekaj barvastih papirčkov in odhitela na cesto. Skoraj istočasno sta priklepetala dva nova kandi¬data za striženje in Tadej je spet ugotovil, da je ujel ravno pravi trenutek.

Postal je ob stolu, dokler ni Seviljski brivec obrnil usnjene blazine in mu prijazno pokazal, naj sede.

V velikem ogledalu se je prepričal, da kratke hlače res ne bodo sodile k njegovi frizuri, zato jo bo po striženju mahnil naravnost domov.

"Tako kot zmerom?" je vprašal Seviljski brivec.

"Ne, danes prosim na Limahla!"

Seviljski brivec je debelo požrl slino.

"Na novo romantiko?"

"Ja," je poudaril deček in komaj zadrževal smeh. "Spredaj do obrvi, na temenu na krtačo, zadaj pa že spet dolge."

"S krtačo bodo problemi. Nimam želatine," je še zmeraj upal Seviljski brivec.

Izgovarjal se je na zmanjšan uvoz in deček ni vedel, ali je iskal izgovor ali je mislil resno. O gospodarskih težavah je sicer poslušal iz dneva v dan ... Prav, bo pa sam poskrbel za stoječe lase, takoj ko bo prišel domov.

"Potern mi jih samo skrajšajtel!"

"Kakor želiš," se je vdal Seviljski brivec.

Od same žalosti je ponovno pogoltnil slino. Kar mežikal je, ko je moral s škarjami rezati goste pramene svilenih las. Včasih sta kramljala o vsakdanjih rečeh, zdaj pa ni spravil iz sebe drugega kot jezo na novo modo. Še Bobov uhan je prezrl ...

Tadej pa je buljil v ogledalo in se srečno smehljal. Pred njim je nastajal nov fant, fant, ki bo že s svojo zunanjostj pokazal, kako zelo pomiluje Plevničko pa tudi preutrujena starša. Nič več se ne bo pustil žaliti, ponavljal bo Baronove besede, kako je današnji svet na robu vojne. V katastrofo ga bodo pahnili prav ti, ki se imajo za odrasle in pametne. Zato nič več pokornosti! Učil se bo samo še bratu na ljubo ...

"Je tako dobro?" je vprašal Seviljski brivec skrušeno.

Tadej je pokimal. In pokimal je tudi potem, ko mu je možakar pridržal okroglo ogledalo za zatiljem.

"Samo nikar si ne maži las s sladko vodo. Uničil jih boš. Če že misliš, da ti morajo stati pokonci, si jih umij s pivom!"

Tadej se je odlepil z usnjene blazine. Poravnal je račun in z grdim pogledom ošinil možakarja, ki je pripomnil, da bi pivo raje popil, kot pa se z njim mazal po glavi ...

Preden se je rešil čvekave družbe, je med vrati odstopil prostor dekletu z metlo. Še malo in svetli prameni las se bodo z umazanih tal preselili na smetišnico iz rožnate plastike.

To je bil hec pred poukom. In tudi med njim! Vsak učitelj se je že na začetku svoje ure spotaknil ob Tadejevo pričesko. Kar tekmovali so, kateri bo bolj duhovit. Zemljepisar ga je potolažil, da to uro ne bo spraševal in res ni treba, da mu lasje od groze stoje pokonci. Ker pa se mu kljub pomirjajočim besedam niso polegli, je Tadej potešil učiteljevo radovednost z razlago, da si je zjutraj umil glavo. Pivo je seveda zamolčal, obdolžil pa je novo znamko šampona za umivanje.

Stara za biologijo je obžalovala, ker je morala razlagati o delfinih in ježevci še niso prišli na vrsto. Vroče pa je upala, da se do takrat Tadejevi lasje še ne bodo polegli.

Plevničke ta dan niso imeli, vseeno pa je bil prepričan, da so ji kolegi že prinesli na nos poročilo o njegovi novi pričeski. Kar slišal jo je, kako je vzdihnila: "No, ravno pravega je začelo metati!"

Doma bosta stara dva izustila nekaj podobnega. Upal je samo, da ju je Baron pravočasno opozoril in pripravil na stres.

Kuharici je moral pri razdeljevanju kosila dvakrat povedati ime in priimek, saj je revica mislila, da je prišel s ceste in sploh ni učenec njihove šole.

"Pa imate novega sošolca," je za krono vsega dejala slovkinja, ko je prisedia k mizi. Pomenljivo se je nasmehnila Tadeju, ki se je zasidral ob Domnu.

"Greva v akcijo?" je zašepetal sošolec.

V Tadeju se je skrivalo bolj malo navdušenja. Najprej črna pika Domnu, ki se sploh še ni izjasnil o njegovi novi pričeski, čeprav bi jo moral izkušeni detektiv prvi opaziti ... Poleg tega se mu je zdelo, da se njegovi novi zunanjosti ne prilegajo takšne otročarije, kot so zasledova¬nja sošolk. Vseeno je pokimal. Naj bo, ker pač ni imel početi česa pametnejšega.

"Ampak ne za dolgo! Zvečer grem v Tivoli na koncert," je važno zinil.

Pa imaš denar?"

"Pusti denar! Šel bom skozi pisarne. Poznam hodnike ... "

a takšno rešitev se je odločil mimogrede. Nekako tako kot za koncert, o katerem je zinil Baron. Sprva je preslišal napoved o nastopu punkovskih skupin, potem pa se mu je zazdelo, da z novo pričesko nedvomno sodi v tivolsko dvorano. Konec koncev je glasbi rad prisluh¬nil, zlasti če so vanjo vpletati pametna besedila ...

Domen je opustil zasliševanje. Zaposlilo ga je oprezanje za Bibo. Sošolka je jedla pri sosednji mizi. Po kretnjah rok je sklepal, da si briše lista s papirnatim robčkom.

"Končuje!" je butni! in se skoraj zadavil s celim kosom krompirja. Tudi Tadej je začel pospešeno žvečiti.

Slovkinja ni rekla niti besede. Le s pogledom se je sprehajala zdaj po enem, zdaj po drugem nestrpnežu. In tudi ni vedela, da sta skočila pokonci oba hkrati samo zato, ker je za njenim hrbtom odrinila stol lepa Biba.

Z glasnim slovesom je zapustila sošolke in jo mahnila na cesto. Navadno sta šli kos poti skupaj z Jano, tokrat pa je punca kot nalašč morala z mamo v mesto. Tako sta imela dečka lažje delo. Tekala sta od vogala do vogala, stopala na prste in oprezala izza ograj. Z nekega vrta ju je oblajal cucek, v katerem so se združevale vsaj tri pasme. Spominjal [c na jazbečarja z volčjo glavo in lisičjim repom. Domen se je kar zgrozil.

"Prava sramota za pse!"

"Saj ni sam kriv, da je tak," je govorilo iz Tadeja veliko mehkejše srce.

Biba je obstala sredi pločnika. Popravljala si je neubogljivo vezalko in pri tem napenjala izzivajočo hruškasto zadnjico.

Domen se je kar slinil, Tadej pa je šepetaje ugotavljal, da pozna boljše načine ugotavljanja naslovov.

"Pogledaš lepo v telefonski imenik in stvar je opravljena."

"Kako pa izveš ime njenih staršev?"

"Za fotra jo vprašaš kar tako, mimogrede."

Domen še zmerom ni bil zadovoljen.

"Kaj pa, če se telefon glasi na mamino ime?"

"Vprašaš jo za mat!"

"Kaj pa, če sploh nimajo telefona?"

Tudi za takšen primer je imel Tadej pripravljeno rešitev.

"Lepo skočiš na občino, plačaš neko malenkost in že ti postrežejo s podatki."

Domen je imel dovolj prepričevanja. Če bi bila preglasna, bi punca postala pozorna nanju ...

Šele, ko, si je popravila vezalko in dvignila sidro, je pojasnil, da je zanj, torej za velikega detektiva, zasledovanje in opazovanje edini način poizvedovanja. Na občini imajo res naslove in druge podatke, ne povejo pa, v kakšni hiši stanuje, je to vila ali baraka, stolpnica ali blok. In tudi tega ne, ali jo na pol poti čaka spremljevalec, da jo vroče poljubi na usta in ji pomaga do hišnega praga nesti torbo ...

"Vstopi, saj je odklenjeno!" se je razlegel z vrta fantovski glas.

Detektiva sta obstala ko vkopana. Za ograjo, sestavljeno iz nizkega zidu in okrasnega grmičevja, se je belila dvonadstropna vila.

Tu torej stanuje lepa deklica!

"Buržuji", je zasikal Domen.

Tudi Tadeju so se od razburjenja napele žile na vratu in se modrika¬sto zasvetile izpod tanke kože. Bolj kot hišo je punci zavidal vrt. Lahko bi imel psa in mačko! In koliko sadnih dreves bi posadil! V Betonskem naselju pa ima trideset tisoč prebivalcev le nekaj kvadratnih metrov trave, pa še ta je obdana z betonsko ograjo!

Nekaj podobnega je začutil tudi Domen. Nič več se ni obvladoval.

"Biba je usekana na Matica."

Zakaj je izbral ravno Matica, tisti trenutek ne bi vedel povedati niti Domen sam. Mogoče je nanj pomislil zato, ker ji je -fant na zadnjem šolskem izletu pomagal nositi nahrbtnik ...

Biba se je presenečeno ozrla. Nasmešek je zamenjala čisto drobna jezica, pomešana s presenečenjem. Gledala je proti njima, a ju zaradi žive meje ni opazila.

Zdaj je še Tadej nastavljal dlani na usta, da bi ojačal glas:

"Kar priznaj, da sta se že ljubčkala."

Jezica na dekletovem obrazu je zrasla v jezo.

"Sploh naju ne spozna,. so Domnu zagorele oči.

Pripravljal je novo nagajivo skovanko, pa je punca poklicala brata na pomoč.

Fant, očitno že vajen takšnih nadležnežev, se je prikazal na pločniku z zračno puško v roki.

"Vidiš, izvedela sva več, kot pa sem pričakoval," je zašepetal Domen. "V beležnico bova zapisala, da ima punca brata, ki s puško brani njeno nedolžnost."

"K vragu nedolžnost.. se je zarežal Tadej. "Zdaj jo bova midva izgubila, samo če naju ta kreten ujame!"

"No, junaki, na plano!" je zavpil fant s puško.

Stal je razkoračeno kot John Wayne v svojih najboljših letih.

"Ta je čisto raztrgan," je Domna minevala šala. "Misli, da mu bova sama zlezla pred kroglo."

"Če ne boste ubogali, bom streljal."

Tadej se je razgledal po ulici. Med kovanjem načrta za umik je zadovoljno pripomnil, da Bibin brat očitno misli, da gre za pravo invazijo na njihovo vilo, saj ves čas govori v množini.

"Slaba tolažba,. je zaključil Domen.

Prehitro je obupal. Zato pa je Tadej izračunal, koliko metrov jima manjka do križišča. Če jo ucvreta, kar ju neso noge, bosta iznenadila strelca. Časa bo imel samo za en strel in lahko upata, da ju bo zgrešil. 1)0 ponovnega polnjenja puške bosta že za zidom ...

"Greva!" je potegnil Domna za mikico.

Pognala sta se iz zelenega skrivališča, kot bi jima gorelo za petami. Po žvižgu tik mimo ušes je Tadej ves srečen ugotavljal, da se ni uštel pri računanju. Skoraj pogrnila sta, tako se jima je mudilo za vogal in čisto vseeno jima je bilo, če se je Bibin brat od smeha prekucnil ...

"Ti si moja rešitev," je Tadej ves zadihan obstal ob sošolki.

Pravzaprav se je med zaviranjem kar zapeljal po prahu.

Deklica ni vedela, kam meri s pripombo.

"Bil sem v družbi z nekim norcem (tisti ,norec' jo je popihal v čisto drugo smer!), zdaj pa bi rad normalno zaživel. Greš z menoj?"

"Komaj čakam," se je namuznila Jana.

Deček ni vedel, ali misli resno ali se šali. Izbral je prvo možnost.

"Se greš vozit z avtomobilčki? Poznam šefa! Če mu malo pomagam, mi dovoli nekaj voženj zastonj."

Jana je sprva oklevala. Povedala je, da sta z očkom iskala neke revije o računalništvu, pa se je zadržal s prijatelji. Zdaj bo čakala celo večnost, preden se bosta lotila priprave novega programa.

"Aha, računalništvo." je rekel Tadej.

Stvar se mu je zdela sila moderna, kaj posebnega pa ni čutil do teh novih igrač. Zdele so se mu predrage, pa še oči so ga bolele, če je predolgo buljil v ekran ...

"Prav! Grem, ampak samo za eno uro," je pristala Jana.

Ko bi bil Tadej boljši telovadec, bi napravil premet od veselja, tako pa je samo poskočil, zaplesal okrog deklice in se umiril pred telefonsko govorilnico.

"Imaš slučajno dinar?"

Deklica je pobrskala po drobni denarnici, in že je kovanec z ropo¬tom zdrsnil v režo.

Naletel je na Barona. Čisto po naključju! Njegovega velikega brata je zvilo od lakote, pa je sredi belega dne našel pot do doma.

"Hitro govori! Ravno cvrem jajca," se mu je mudilo v slušalko.

Tadej je zdrdral, da se je tudi on odločil za Tivoli, zato ga ne bo domov. Naj napiše starima, da ne bosta mislila, kje se potepa.

"Kaj pa najin dogovor?" je pognjavil veliki brat.

Očitno je na jajca pozabil.

" Obljubil sem ti, dragi Baron, da bom izdelal s prav dobrim. Zato se ne brigaj, kje in kdaj se bom učil. Poleg tega imam jutri od težjih predmetov samo matiko in anglo, za četrtek pa je ravnatelj napovedal športni dan. To je tisti, ki nam je v maju odpadel ... "

"No, bomo videli, koliko lahko dam na tvoje obljube. Baron je odložil slušalko.

Še sreča, da telefon ni prenašal vonjav. Tadej je bil prepričan, da bi prismrdelo po zažganem beljaku!

"Prost sem do večera," je naznanil deklici. "Torbo sem pustil v razredu. Kdo bi jo nosil s seboj na potep!"

Punca ni rekla drugega kot "ti si pravi srečko!"

S tem je povedala vse. Kljub prezaposlenosti staršev je le malo sošolcev in sošolk uživalo tolikšno svobodo. Potem sta se pogovarjala, kako je večina fantov v razredu še otročjih. Sploh ne kažejo zanimanja za sošolke in same neumnosti jim rojijo po glavi.

"Ali pa visijo za tistimi računalniki," je zinil Tadej.

Potem se je spomnil, da ima tudi Jana elektronsko pripravo, zato se je ugriznil v jezik.

"Veš, Tadej, ti si se prvi spremenil, in to čez noč!"

Janino priznanje mu je toplo delo in vrnil ji je poklon, da je med fanti veliko bolj zapažena, kot si misli ona.

Še naprej je raje poskakoval, kot pa stopal. Čutil se je presrečnega. In ker je bilo toliko sreče na kupu, je kar frfotal okrog Jane. Na zastraženo Bibo je pozabil kot na lanski sneg ...

V parku je še dodatno oži vel. Temu je bilo krivo veselo cingljanje, hupanje in zvonjenje. Tako glasen je bil samo vrtiljak z avtomobilčki, ki so po obliki spominjali na tiste prave z ulic in cest. Malčki so lahko sedali tudi na tramvaj, lokomotivo, ladjo, na motor in se dvigali celo v zrak z letali in sateliti. Na drugem koncu pa so medtem drseli po ploščadi električni avtomobili, namenjeni odraslim. Le od časa do časa so se razlegli zamolkli udarci in razposajen smeh pri zaletavanju.

"Malo me počakaj!" je Tadej naročil Jani.

Pred okencem blagajne ni izvlekel kovanca za vožnjo, ampak je vljudno vprašal, če lahko pomaga. Vsak čas bodo počitnice in takrat pride človeku kakšen dinar hudičevo prav.

"Za trganje listkov, pometanje in prestavljanje avtomobilov v vrsto dobiš dvajset na uro. Kadar ni dela, se lahko zastonj voziš. Bolj kraljevskega plačila ti ne morem dati", je spregovoril okrogel in rdečeli¬čen možakar v modri halji. "Zapomni pa si, da nočem tvojih prijateljev na grbo. Prejšnji jih je pripeljal iz celega naselja in vsi so se hoteli voziti zastonj. Hvala za takšnega pomočnika!"

Tadej je razumevajoče pokimal. Dobil je ključ in se kar takoj lotil dela. Pazljivo, da ga ne bi kdo podrl, se je odpravil po zapuščeni avto. Ključ je potisnil v podolgovato zarezo in že je speljal z mesta. Po dveh krogih je pristal pred Jano.

"Na, kar vozi se, jaz bom pa malo pospravljal!"

S pospravljanjem je mislil na "pobiranje" avtomobilov, ki so jih vozniki po končani vožnji puščali sredi ploščadi. Postavljal jih je v vrsto ob ogrado, kjer so postavali radovedneži in pasli dolgčas. Opravljali so "šoferje", zraven pa v mislih drseli po ploskvi. Le od časa do časa je kdo žrtvoval dvajsetak 1n se spustil v vrtinec. Iz nebogljenega pešca se je za tri minute spremenil v neustrašnega dirkača formule ena.

Tadej je čutil na sebi nevoščljive poglede. Zavidali so mu ključek okrog vratu in ga brez besed spraševali, čemu se ne vozi, ko ima vendar odlično priložnost.

"Če se nočeš ti, daj meni!" je rekel deček z belo čepico in tako velikim senčnikom, da je videl Tadej njegov obraz šele takrat, ko je fant dvignil glavo.

Tadej je odločno odkimal, toda Šildek ni odnehal:

"Zmanjkalo mi je denarja! Če mi daš za en krog, te ne bo vzel vrag!"

Tadej je še enkrat odkimal in rekel, da ne sme, tudi če bi hotel. Mož ga je s kotičkom očesa opazoval iz blagajne, njemu pa je bilo več do zaslužka kot do zastonjkarskega vozarjenja.

"Greš, Tadej?" je zažgolela Jana izza volana.

Vabila je na sedež zraven sebe, pa ga je Šildek prehitel. Kar padel je k deklici.

"Samo za eno vožnjo!" je ponovil.

Veliko si upa, mule salamenski! Tadeju se je zavrtelo pred očmi.

"Izstopi!"

"Ona se lahko vozi, jaz pa ne," se ni pustil Šildek.

"Jaz odločam! Plačan sem za to."

"Pusti ga, saj vidiš, da se važi," se je oglasil eden od fantov, ki so ob ogradi zapravljali čas.

Jana ni zinila niti besede. Čakala je, kaj bo storil Tadej.

"Dajva, punčka, saj nama šef dovoli! Sicer pa se na takega šefa poserjem!"

Nagnil se je vstran. Glasen prdec, ki se je razlegel, je sprožil salvo smeha med fanti ter rdečico na Janinem obrazu.

Kar je bilo preveč, je bilo preveč.

Izgini za ogrado!" je Tadej dobesedno dvignil dečka na noge.

Pripravljen je bil tudi udariti, pa čeprav prvikrat v svojem življenju. Pravzaprav o tem niti ni razmišljal.. Ni bilo časa, ker je namesto na ubogljiv umik naletel na izzivajočo dlan. Ko se ne bi bliskovito nagnil, bi prejel zvenečo zaušnico, tako pa je bil Šildek tisti, ki je moral otresati prah s čepice.

"Daj ga, Tadej!" je Jana pozabila na vožnjo.

Fantje ob ogradi so se razdelili v dva tabora.

"Dajmo, kapa!" so navijali za Šildka, drugi pa so jih skušali prevpiti:

"Dajmo, punki!"

Šildek ni čakal. Pognal se je v Tadeja in čeprav je deček pričakoval nalet, se ni mogel obdržati na nogah. Napadalec je bil močnejši, kot je mislil. Zabolelo ga je v komolcu, toda za pestovanje in cmerjenje ni imel časa.

Vedel je samo to, da je Jana budno spremljala, kako se bo ravs končal, pa tudi svojih navijačev ni smel razočarati. Poleg tega ga je neskončna nesramnost tako raztogotila, da sploh ni gledal, kam je padlo. Samo tolkel je, dokler se ni Šildek javkaje prekopicnil in obležal na tleh.

"Bravo, punki!" so se drli fantje.

Jana je pripomnila, da je mogoče malo pretiraval. Vseeno je po njenem glasu sklepal, da je ponosna nanj in bodo sošolci in sošolke že jutri izvedeli za njegovo junaštvo.

Šildek se je počasi pobral. S solznimi očmi si je čistil rokav majice. Kazalo je, da je spor končan, pa je pridrvel možakar v modri halji.

"Kaj pa je zdaj to?"

"Da jih ni sram, teh mulcev," se je vmešala starejša ženska, suha kot palica za mini golf.

Le kaj, vrag babji, išče okrog električnih avtomobilčkov?!

"On je prvi začel!" Tadej je pokazal na solznega dečka.

"Ti si udaril prvi," je Šildek zamahnil s kapo proti njemu.

"Ja, zapreti ga bi bilo treba! Poglejte ga, kakšen je v glavo! Samo pretepati se zna. To je od televizije in tistih pokvarjenih filmov," je vreščala "palica za mini golf".

Fantje so začeli godrnjati, naj ne dela slona iz muhe. Pri tem so jo gledali zmerom bolj izpod čela, dokler ni ženska iz previdnosti počasi utihnila.

Šele zdaj je Tadej z grozo spoznal v njej staro devico iz stolpnice. Stanovala je čisto na vrhu in je vtikala svoj nos, kamor je le mogla. Veljala je za nekakšen hišni radio. Če se je hotel kdo izkazati oziroma pobahati z novim barvnim televizorjem, ji je pokazal prospekt in še isti dan so vsi v stolpnici govorili, kako je ta in ta v nakup vtaknil celo premoženje.

Šildek si je popravil čepico in izsilil pot med radovedneži.

"Gorje, če te še enkrat srečam, te zbijem kot prašiča," mu je zagrozil Tadej v slovo.

Vendar pa je s svojo zmago izgubil delo. Možakar se je odločno zahvalil za kratkotrajno sodelovanje. Poiskal si bo mirnejšega pomoč¬nika. Pretepačev že od nekdaj ni maral!

"Sam sem kriv," je Tadej potegnil Jano za roko.

Počasi sta jo mahnila proti drevoredu. Nista govorila o pouku niti o Plevnički in njenih slabih navadah. Tadej je bil zaposlen s samim seboj. Spraševal se je, od kod je našel toliko odločnosti in moči, da je z udarci obrnil pretep v svojo korist. Se je včeraj pri frizerju res spremenil? Bi danes s staro frizuro poljubljal tla in se cmeril pred Jano? Ne, to ni bilo mogoče! S punkovsko pričesko gotovo ni obudil svojih ohranitvenih nagonov, ki jih je podedoval od pračloveka. Silni jezi se je pridružila odločnost, skratka, za nekaj se je odločil in tisto tudi izpeljal. In prav odločnost je bila tudi tista, ki mu je prinesla drugačno zunanjost in obnašanje. Škoda samo, da so ga neznanci zdaj imeli za pretepača, kar pa kljub vsemu ni bil. In .če Jana misli, da se bo pretepal tudi v razredu, bo prekleto razočarana! Rad bi ji to razložil, pa se je bal, da ga punca ne bi razumela. Samo zapletel bi se in naredil bedaka iz sebe. Tako mu je prišlo kar prav, ko je deklica hotela vedeti, koliko je ura. Pospremil jo je do podhoda za glavno cesto in železniško progo. Mimogrede sta prebi¬rala kosmate napise na steni in Jana je zmerom bolj zardevala. Tadej se je spomnil, da mora kar najhitreje pred tivolsko dvorano. Na oddelku s pisarnami tako zgodaj še ni bilo kontrole. Smuknil bo na hodnik in se skril na stranišče. Čepel bo v tistem majhnem in smrdečem prostoru, dokler ne bodo prvi obiskovalci zasedli svojih mest v dvorani ...

"Zakaj sem siten, otroci moji? Zjutraj ob šestih, ko se dan začne, hitim v tovarno, otroke vzgaja mi država, še sam ne vem več zanje, vidim jih zvečer, ko sit čvekanja in garanja komaj čakam, da jim lahko noč želim,. je med brenkanjem na kitaro razlagal pevec na odru.

Besedilo je bilo Tadeju veliko razumljivejše od prejšnje pesmi Posrancev, ki so kar naprej ponavljali, kako vse na svetu samo še smrdi ... (Užival je le ob bobnarju; sicer pa podarjenemu konju ni smel gledati v zobe!)

Ker organizatorji vseh sedežev v dvorani niso razprodali, se je pri menjavi ansamblov selil s sedeža na sedež. Tako je pri Posrancih sedel nekje ob strani, pa sta ga dve starejši, debelo namazani punci tako gledali, da se ju je dobesedno ustrašil in je rit odnesel čisto na drugi konec parterja. Od tam je bolj slabo videl na oder. Ansambel Pločevina¬ste prasice je raje počakal na tleh pred prvo vrsto. Ni bil edini, ki se je tako razkomotil. Se nekaj mulcev in mulk je na kolenih ali pa kar na vseh štirih klicalo glavnega kitarista, ki sploh ni bil prasica, ampak pravi frajer s štrlečimi svetlimi lasmi. Seveda jih ni slišal, saj bi bilo v hrupni dvorani še bobnenje letalskega motorja spokojen šepet ...

Med nastopom Razbojnikov se je na odru začelo kaditi. Dim je prihajal iz nekakšnih pločevink. Ni silil v oči, pa tudi h kašlju ne. Z njim so mladi glasbeniki skušali podpreti svoje besedilo o smogu in izpušnih plinih, ki zastrupljajo pljuča in nas vonjave po drevju in zemlji spomi¬njajo na že davne, pozabljene bajke ...

"Ljudje bodo zadušili sebe, človeštvo imenovano bolezen, raka Zemlje in z njim smrt ... "

Nekje sredi pesmi so prihiteli v dvorano miličniki. Tadej jih niti ne bi opazil, pa so poslušalci začeli žvižgati in se ozirati. Kljub protestom so odpeljali s seboj dva večja fanta. Tadej se je že ustrašil, da iščejo takšne brez vstopnic, pa ga je pomirila precej glasna pripomba izza hrbta.

"Najbrž sta bila malo mata sta ... "

Dvorana se je počasi umirila.

Pevec na odru se je nenadoma lotil "klasike". Ob "Lublani bulani¬je Tadej odpiral usta. Brez posebnega naprezanja si je osvežil besedilo; mimogrede je tudi opazil, da ga je deklica od strani" zaljubljeno opazo¬vala, večji fant pa 'je praznil steklenico piva in se ni menil ne za poslušalce ne za pevce.

Tadej je punci vrnil nasmešek. Spominjala ga je na Jano, samo bolj dolge lase je imela. Nič punkovskega ni bilo na njej. Vprašal jo je, kako ji je ime, pa je z zamahom roke pokazala, da ga ne sliši.

Zato se je primaknil bliže.

"Jaz sem Tadej", ji je skoraj zavpil na uho.

Čutil je veliko manj zadržanosti pred nežnejšim spolom, odkar so mu stali lasje pokonci.

"Jaz sem pa Marjana", se je predstavila še deklica.

Zaupala mu je svoj naslov. Če jo bo kdaj obiskal, se bosta pogovarjala, pa tudi svojo zbirko gramofonskih plošč mu bo razkazala.

Več se jima pri najboljši volji ni uspelo pogovoriti. Že tako sta bila hripava od vpitja in na pol gluha od glasnega razbijanja.

Marjana je pripomnila samo še to, da ga je danes prvikrat videla na koncertu. Če bi zahajal bolj redno, bi ga gotovo že opazila ...

Zdaj je bil deček tisti, ki se je samo nasmehnil. (Vsa zadrega ga le še ni zapustila.)

Poleg tega ji ni mislil razlagati, da je minilo komaj štiriindvajset ur, odkar se je ostrigel, s pivom pa se je mazal šele zjutraj v kopalnici, ko sta stara dva odšla na delo ...

"Zakaj sem siten, otroci moji? Morda zato, ker čas iz dneva v dan bolj beži, vse hitreje se mi odštevajo dnevi, in namesto v sončen večer stopam v tunel meglene negotovosti ... "

Tadej ni več razumel besedila. Njegova zbranost je popustila.

Tudi ni dobro vedel, čemu so miličniki odpeljali fanta.

In ni razumel neznanca, zakaj hudiča je prinesel rit na koncert, ko pa se je ves čas nažiral s pivom in bil pri tem čisto odsoten ...

Po pravici povedano, je sam vztrajal samo še zato, da bo jutri lahko poročal sošolcem, kako se je udeležil večernega koncerta. O zastonjkar¬stvu bo seveda molčal, poznavanje hodnikov mu bo prišlo prav zopet pozimi, ko bosta z Baronom hodila na hokejske tekme ...

Takoj po prižiganju luči v dvorani je hotel za Marjano, pa je punca že izginila v množici, ki je navalila k izhodom. Za seboj so puščali prevrnjene stole, prazne steklenice, revije ...

Od hrupne glasbe je tako oglušel, da je malo manjkalo, pa bi stopil pred zelenca mestnega prometa. To bi bilo podobno samomoru. Enostavno ga je preslišal. Odskočil je zadnji trenutek in si med razbijanjem srca zabičal, da bo odslej bolj pazil.

Vseeno je do doma mislil samo na Marjano. Ne, ni se zaljubil vanjo, le njenih las ni mogel pozabiti, in nagajivega pogleda. To bo Domen zijal, ko mu bo pravil o njej! Mogoče si bo veliki detektiv zadal za nalogo, da po akciji Biba petinosemdeset izpelje še akcijo Marjana, prav tako petinosemdeset. .. "Prepozno," se bo oglasil Tadej. "Saj vem, da ti je všeč, ampak stran papke!"

Ja, res je na pogled še nekoliko zelen, toda tiha voda bregove dere.

Tako zamišljen še sam ni vedel, kdaj se je znašel pred stolpnico. Prvo, kar je opazil, je bilo razsvetljeno okno dnevne sobe. Do desetih je manjkalo še nekaj minut. Kar planil je v vežo. Dvigalo ga je že čakalo in kletka je sredi noči veliko bolj ropotala kot podnevi.

Izvlekel je izza ovratnika ključ. Zaradi oteževalnih okoliščin (tudi če je Baron prenesel staršema naročilo, da se vrne domov malo pozneje, bosta imela Tadejevo početje za navadno potepanje) je previdno odkle¬nil, sezul superge in se po prstih splazil mimo priprtih vrat. Pred odprtim televizorjem je dremal preljubi očka, mama pa je najbrž je že zlezla v posteljo.

Tako je smuknil pod rjuho brez njune vednosti.

Nad Tadejem je vse dopoldne visela grožnja. "Po pouku se takoj vrni domov in prični z učenjem." Podpisala se je mama.

"Kdo se bo učil, ko pa imamo jutri športni dan. To bi bila čista norost!" je zagodrnjal.

Prav res se mu je zdelo trapasto!

Baron, ki je ob njegovem odhodu še lenaril v postelji, je vedel povedati samo to, da je stari preklinjal, ko se je ponoči zbudil v naslonjaču.

"Mislil te je dvigniti iz postelje. Komaj se je ohladil. Samo to, je ponavljal, kako ga boš lepega dne spravil v keho. Dokler nisi polnoleten, odgovarja on zate!"

Nova norost! Saj je bil vendar na koncertu! In koliko njegovih vrstnikov se je zbralo v tivolski dvorani! No pa to zdaj sploh ni bilo važno. Misliti je moral vendar na nogometno tekmo. Prav kmalu se bo začela, in če se je hotel udeležiti, pod nobenim pogojem ni smel domov.

Zato se je Domnu zlagal, da mora z očetom po opravkih in ne utegne na zasledovanje Bibe. K sreči veliki detektiv ni gnjavil ...

Čudno, ker na Marjana ni več mislil. Zadnjikrat jo je imel pred očmi zvečer, ko je lezel pod rjuhe. Nobene nežnosti ni doživel z njo. Po ušesih so mu butali zvoki kitar in zamolkli udarci bobnov. Pregnali so mu misel na novo znanka in še nekaj časa je potrzaval z nogo kot star nervozen konj. Šele, ko je trdno zaspal, se je umiril.

"Pozdravljen, poba! Si mislil, da te ne bom prepoznali'- je zaslišal za seboj poznani glas.

Noge so ga tokrat ubogale, toda za dolgina z vodenim pogledom je bil veliko prepočasen. Prsti so se mu zažrli v ramo in ga skoraj na mestu ustavili.

"Nisi se držal dogovora", je siknil fant.

"Nikomur te nisem izdal".

"Mogoče res. In kje imaš lovo?"

Tadej se je v zadregi prestopil.

Šoferji so kot avtomati zrli predse in počasi drseli mimo v svojih pisanih pločevinkah. Žicar bi mu zlahka zasadil nož v srce, pa kljub brizganju krvi ne bi nihče niti trenil z očesom.

"Poglej, kaj če čakal".

Pred obrazom je zagledal stisnjeno pest.

Tistega s čikom kot nalašč ni bilo zraven. Zadnjič se je zavzel zanj ...

Presneto, saj je vendar sklenil, da ne bo več hodil po bližnjici na stadion, pa se je prepustil razmišljanju in že iz navade zavil za zidom. Tako je bil prepuščen na milost in nemilost surovežu ...

"Ampak ne bom te sesul. Samo malo te bom kaznoval".

Iz vrečke mu je potegnil supergo. Preden je Tadej lahko protestiral, je v levici zagledal nož. Ob pritisku na gumb je rezilo s pokom izkočilo iz ročaja in se zabliskalo v soncu. Kot bi trenil, se je zažrlo v gumo. Trgalo jo je in cefralo.

"Drugič se bom lotil tvojih ličkov".

Grožnja je zadela na gluha ušesa. Žicarjeva nasilnost je spravljala dečka v bes. In bes je prepodil celo strah!

"Pusti superge! Niso moje."

Iztegnil je roko, da bi pograbil copat, pa je nasilnež izprožil levico in ga zbil po tleh. Tadeja je zabolelo v komolcu. Ni se še čisto opomogel od srečanja s Šildkom. Za nameček je malo manjkalo, da ni z glavo treščil v drog cestne svetilke. In ker ni pomagala še takšna odločenost maščevati se nasilnežu, je začel togotno jokati. V prahu, med čiki in pljunki, je občutil vso svojo nemoč in ponižanje!

Za čudo je eden od voznikov le zmanjšal hitrost in med odvijanjem šipe vprašal, kaj je narobe.

"Telebnil je, pa mu popravljam čevelj", se je znašel žicar.

Tadej je skozi solze zavpil, da ni res, a šofer je že odpeljal.

"Ti pa drugič dvigni roko, preden zinešl- je fant izprožil obuvalo.

Tadej je zadnji trenutek izprožil roki in tako za silo ublažil udarec.

Vseeno ga je zapeklo in zabolelo do srede trebuha. Zvil se je v dve gubi in boleče zacvilil.

"Tu imaš supergo! Ampak opeki mi še naprej ostajaš dolžan. Jutri ob treh te čakam za zidom. Če ne prideš, se pazi!"

Tadej je pokimal, saj mu kaj drugega tisti trenutek niti ni preostalo.

Takoj ko je bila nevarnost mimo, se je prevalil na hrbet. Požvižgal se je na lase, s katerimi je drgnil po asfaltu, pa tudi na lica, siva od prahu. Nekaj časa je zrl v nebo in se z grozo spraševal, če zaradi udarca ne bo ob otroke! Potipal se je in se za silo oddahnil. Poleg tega so ga zdramili ljudje. Čedalje več jih je hitelo na stadion.

Pobral se je in si za silo očistil kavbojke. Še sam je odšepal proti vhodu. Pravzaprav niti ni vedel, čemu šepa, le tako čudno pretepenega se je počutil. Najbolj ga je bolel komolec.

Mimogrede je ugotovil, da na svetu ni takšnega čevljarja, ki bi mu lahko popravil supergo. Pa še dva stotaka je zahteval, baraba! Ampak dobil bo svoje, presneto da bo! Bil je neumen, ker ga že zadnjič ni zatožil Baronu ...

Blizu slačilnice je naletel na Klemna. Fant je takoj opazil, da je nekaj narobe z njegovo hojo. Brez vprašanj ga je začel čistiti po hrbtu; majico je imel lisasto od prahu.

"Stegnil sem se," je zinil Tadej.

Sklenil je, da bo o nasilnežu zaupal samo bratu. Klemen je bil prešibak, da bi mu pomagal. Le glasove bi raznesel ...

"Po komolcih si tudi".

Tadej je poslinil prst. Skoraj zvil si je roko in pretegnil vrat. Umazanija je le počasi zapuščala kožo.

"Danes morajo zmagati," je Klemen prešel na nogomet.

Gostujoče moštvo je za domačimi zaostajalo za piko in se je prav tako borilo za obstanek v družbi najboljših. Bolj kot končni rezultat je Tadeja skrbelo, kako bo zamolčal poškodovano supergo. Če bo šel na igrišče v čevljih, bodo to takoj opazili in ga poslali na tribuno. Preostalo mu je samo upanje, da v velikem prostoru z zbrano navlako tiči v skritem kotu kakšna odslužena copata. Nič hudega, če bi bila za številko ali dve prevelika!

Kavbojke je obesil na zarjavel žebelj. Sezul si je tudi nogavice in se bos spravil med količke, reklamne panoje in dele golov. Vse je premetal brez pravega uspeha. Lotil se je še zložljivih stolov, pa se je med prestavljanjem opraskal po stegnu. Presneta smola! Ves upognjen je počakal, da se je svetla črta napolnila s krvjo. Obrisal jo je s prstom, prst pa je ponesel v usta.

"Dajmo, poba!" je prihitel možakar, ki je skrbel za red po prostorih. "Prihajaš med zadnjimi kot največji zvezdniki!"

K vragu, stari! Res ni kriv, če ga je žicar skoraj skopi!. In ta cepec mu je še govoril, da se gre zvezdnika!

Pokazal mu je jezik, potem pa odšepal za njim. Kar prijetno je bilo stopiti iz hladne sence na razgreto igrišče. Zaščemelo ga je v očeh; z dlanjo si jih je moral zasenčiti, da je sploh videl na zidno uro.

Do začetka tekme je manjkalo slabih deset minut. Večina gledalcev je že zasedla svoja mesta. Tudi veje na okoliškem drevju so se upogibale pod težo zastonjkarjev. Snemalec ob filmski kameri je vlekel cigareto, puhal dim in čakal na sodnikov žvižg.

Miha in Klemen sta glasno pozdravila trenerja. V odgovor jima je zagnal žogo. Po nenapisanem pravilu so jo pobiralci žog brcali do prihoda odraslih igralcev. S tem so hoteli pokazati navijačem, kaj klubski podmladek zna, in če že starčkom ni šlo najbolje od nog, bodo imeli vsaj upanje v naslednikih.

Klemen se je postavil med vratnici.

"Udari!" je zavpil Mihcu.

Pa je bil fant prepočasen. Prihitel je Bora in mu pred nosom izbil žogo. Poletela je proti Tadeju. Čudovit predložek! Samo malo bi moral steči, pa se je spomnil, da je brez podplata.

Tako se je ob razočaranem Borovem vzkliku žoga odkotrljala za gol. "Strašna napaka našega brzonogiča! Očitno je zaspal, saj je težko verjeti, da je tak brezveznik v nogometu!" je začel Miha s svojim morenjem.

Čeprav ga je Tadej skušal preslišati, se vseeno ni otresel bedastega občutka, da je pred gledalci izpadel kot največji pocar vseh časov. Za nameček je trener opazil njegovo šepanje.

"Takšen ne moreš pobirati žog! Pojdi lepo na tribuno pa se pozdravi!"

To je zvenelo tako kot na svidenje do prihodnjič. Tudi prav! Pomahnil je fantom in odšel v senco.

"Kam pa ti? Se še ne bo začelo?" ga je ogovoril maser.

Prihajal je iz slačilnice.

Tadej se je izgovoril na bolečo nogo.

"Pokaži!" je postal stari dečko radoveden.

Samo kaj naj pokaže! Šepal je, ker so ga v podplat zbadali kamenčki, z drugim, to je s celim podplatom, pa je stopal kot po mehki preprogi ...

"Saj ni nič," je zajecljal.

Hotel je v poslopje, pa ga je možakar zadržal.

Tadej se je upognil in s prstom pokazal na prasko.

"Od tega pa res ne šepaš".

Dečku je postalo vroče. Skoraj popolni neznanec ga je ujel na laži.

"No, pa vseeno poglejva! Prah je prišel vmes in s tem ni šale, čeprav naš zdravnik trdi, da je umazanija pol zdravja."

Zasmejal se je, kot bi izvrgel duhovito šalo.

"Kaj ko bi ti dal injekcijo?"

Tadej je odločno odkimal. Pred njim že ne bo spuščal hlačk!

Očitno se je možakar samo malo pošalil iz njegovega poguma. Že naslednji trenutek se je namreč spustil na razmajano klop, da je imel Tadejevo stegno bolj pri roki. Iz torbe je izvlekel nekakšen sprej. S pritiskom na gumb je zašumelo in nekaj ledenega je pobožalo dečka po nogi. Oblila ga je kurja polt.

"To bo ranico očistilo in hkrati zacelilo, Včasih smo razkuževali z alkoholom, pa je hudičevo peklo," je modroval.

Z negovanimi prsti se je dotaknil okolice praske. Prožno meso se je pod pritiskom voljno vdalo. Tadeju je dotik prijal. Bal se je samo, da bo njegov vznemirjeni ponos nenadoma planil pokonci in se jasno začrtal na tankem blagu.

Tako ni smel več čakati.

Bliskovito si je sezul supergo in jo dvignil predse:

"Ona je ranjena, kar poglejte! Njo pozdravite in ne mene!"

"Saj nisem čevljar!" se je zasmejal možakar.

Hotel ga je ujeti za roko, pa se je Tadej izmaknil.

Medtem je pridirkal eden izmed redarjev. Že med preskakovanjem stopnic je preklinjal avtobus mestnega prometa. Od nikoder ga ni bilo, .čeprav so odgovorni vedeli, da je na sporedu prvenstvena nogometna tekma in se bo trlo ljudi.

Tadej se je požvižgal na mestni promet! Pa tudi na moške! S svojim početjem ga je prijazni možakar čisto zmedel. Razbijal si je glavo z vprašanjem, ali ga je otipaval po stegnu zato, da bi mu pomagal, ali pa se je želel le pozabavati z njim. Poznal je toliko različnih nedorečenih zgodbic iz časopisja, pa tudi širokoustenja bolj izkušenih sošolcev o strašnih moških, ki nadlegujejo dečke in jih v svojo zabavo nečloveško mučijo. Zato se ga je tisti trenutek bolj bal od vsega drugega na svetu. Po drugi strani pa se je spraševal, če se ves strah ni porodil iz njegove preklete nevednosti - konec koncev le čemu naj bi si možak jemal čas z njim, ko pa je bil nekoč tudi sam deček in je o fantih vedel vse ...

Toda strah je bil močnejši. Na cesto z eno samo supergo ni mogel, po čevlje pa si tudi ni upal. Dokler ne bo sodnik zapiskal začetka tekme, se bo skril.

Stekel je mimo stojnice, kjer so prodajali pivo v belih plastičnih kozarcih. Mimogrede je nepoznanemu malčku potegnil iz rok vrečko slanih palčic - za tvoj hobi palčke bobi.

"Pazi se fantov z noži in pedijev!" mu je zavpil na uho, da je mali kar počepnil od strahu.

Nekaj odraslih se je začudeno ozrlo, in preden je ficek med krokodi¬ljimi solzami razložil, kakšna krivica ga je doletela, je Tedaj že našel varno zavetje med zidom in staro barako, v kateri so nekoč shranjevali žoge in druge športne pripomočke. Vrgel se je med bujno zelenje in ves zadihan zagrizel v plen. Kljub pojedini se mu misli niso hotele urediti. Zaman si je dopovedoval, da je tu na varnem - za vrat ga je držala čudna tesnoba.

Morda bi moral ostati pri možakarju? Potem bi pregnal vso to negotovost, saj izkušnje bolj bogate človeka, kot pa znanje, nabrano v šolskih klopeh. Sicer pa k vragu vse skupaj! Kolone avtomobilov za zidom so skoraj usahnile, uradni glas napovedovalca je našteval imena nastopajočih in kar slišal je Mihca, kako je spodaj za golom začenjal s svojim morenjem.

Srce se mu je počasi umirjalo. Nič več ni čutil butanja žile v sencih in tudi hitrost dihanja je skušal nadzorovati. Ob globokem izdihu mu je iz ust odneslo pet, šest drobtin. Prilepile so se na zelene liste, ki so skriti med dvema stenama le v zgodnjih jutranjih urah ujeli nekaj sončnih žarkov.

Velika mravlja je hitela po pesku. Pred njo je spustil oslinjeno drobtinico. Drobna živalca jo je hitro otipala s svojimi tipalkami. Pričakoval je, da si bo breme naložila na hrbet, pa je praznih rok odhitela naprej. Mogoče je šla po pomoč? V slogi je moč in mravlje to dobro vedo. In res se je prav kmalu ustavila pred vrstnico. Nekaj sta si pripovedovali v njemu neznani govorici, nista pa se več vrnili k drobtini.

"Torej ste mesojede živali," je zaključil deček.

Začel se je ozirati, dokler ni na steni barake zagledal suhega matije. Zagrabil ga je za dolge noge in mu pri tem eno izpulil. Pajek je odšepal po deski, toda deška dlan mu je hitro zagradila pot. Stisnila ga je v svoj objem. Čudna mokrota se je pocedila med prsti.

"Zdaj pa izbiraj!" je Tadej ponudil mravlji ostanek pajka.

Pa ni imela kaj izbirati, saj je drobtina že potovala v njenih čeljustih ...

"Ti si pa res čudna! Ne znaš se odločiti ob pravem času. Ubogi pajek je moral zaradi tebe v smrt."

Mokra prsta si je obrisal ob stegno.

Podobno kot je on strl pajka, bi maser lahko zdrobil njega, če bi se mu pustil otipavati! Kar zmrazilo ga je. S hrbtom se je prislonil k hrapavi in mrzli steni. Nogi je iztegnil predse in z nenadnim izbruhom smeha skušal pregnati strah.

"Debil je, kakorkoli se obrne!"

Od suhega in slanega testa se mu je kolenilo. Trebuh mu je kar poskočil. Manjkal je samo še nadelan navijač, da bi se, nič slabega misleč, razkoračil nad njim in ga poscal.

Danes je bil pripravljen na vse.

"Zdi se mi, da ju poznam," je zamišljeno prikimal Baron. "Dostikrat težita v disku."

Tadej mu je natančno opisal žicarja. Še posebno pozornost je namenil dolginu z vodenim pogledom.

"Ne zna drugega kot vleči za lase, groziti in delati škodo. Rekel je, da mi bo izbil vse zobe, če komu povem."

Baron je hotel videti supergo.

Nekaj časa jo je težkal v roki, potem pa spustil na tla.

"Res je kreten."

"In ne samo to," se je začenjal Tadej smiliti samemu sebi.

Z eno potezo je odpel kavbojke in si razgalil modrikasto liso. "Brcnil me je z vso silo."

Baron je razumevajoče prikimal. Neka debelušna babnica se je skoraj zaletela v drog cestne svetilke, tako jo je dajala radovednost, kaj počneta ...

"Še danes bosta tepena, samo če ju dobim!"

Grem lahko s teboj?" je zaprosil Tadej.

Domov si kljub lakoti ni upal.

Bal se je, kaj bo rekla mama. Čeprav je vedela za jutrišnji športni dan, mu je vseeno pustila tisto trapasto sporočilo. Nič mu ni bilo do tega, da bi zopet gledal njene solze in poslušal očetovo vpitje. Če se je potepal vse popoldne, bo ostal zunaj do noči. Kazen ne bo ušla, le za spoznanje bolj mila bo, saj bosta starčka vso reč prespala.

"Naj bo," se je Baron vdal. "Mi ju boš vsaj pokazal, da se ne bom lotil napačnih."

V večerno tišino, moteno s topotom petk gospodinj, ki so hitele pripravljat večerjo, ali pa so odhajale po zadnjih nakupih, se je vmešalo rohnenje Janijevega motorja. Na mogočnem konju je Tadej našel pro¬stor takoj za voznikom. Oklepal se je Janija, zadaj pa ga je pritiskal Baron in zdelo se mu je, da je kos salame v žemlji. Prav res se mu ni bilo bati, da bi telebnil z motorja.

Sapica se je spremenila v veter, brnenje v hrumenje, pogovor v vpitje.

"Te zebe?" je vprašal Baron.

Tadej je imel na sebi majico s kratkimi rokavi in dolge hlače. Najtopleje mu je bilo v žepe. Vseeno se je ponorčeval: "Kaj si rekel?"

"Če te kaj zebe?"

"Nič me ne zebe. Sem mislil, da si me vprašal, če me kaj zebe."

"Ne, ne," je odvrnil Baron. "Vprašal sem te samo, če te kaj zebe." Razposajeno sta se zasmejala.

Rdeča luč na semaforju je ugasnila. Zagorela je rumena in nato zelena. Tako niso izgubljali časa z ustavljanjem. Hiše so postajale nižje in manjše, dvorišča in ploščadi so zamenjali vrtovi in nato manjši travniki in sadovnjaki. Mesto se je umikalo predmestju.

"Ne razumem naših občinskih mož! Kar naprej obešajo na veliki zvon, kako otroci nimajo prostora za igro, danes dopoldne pa so se trije mulci spuščali z rolko pred halo Tivoli. Takoj so se našli policaji in jih napodili, nama z Bobom pa niso rekli niti besede," se je jezil Jani.

Še bi govoril, pa je moral zaviti z glavne ceste. Po dobrih tristo metrih luknjastega cestišča so pristali pred belo ometano hišo. Narisan prst na izvesku je kazal na dvorišče. Pa ne samo napis, tudi glasba je izdajala, da se vhod v disko skriva na dvorišču.

"Koukakoula se mi bo prilegla," je bleknil Jani in si snel čelado.

Tudi Baron in Tadej sta razjahala.

"Z veseljem se ti pridruživa," je odvrnil Baron, "samo prej naju čaka delo."

Pomenljivo se je nasmehnil, da je tudi Jani slutil, za kaj gre.

Tadej je brez najmanjšega strahu vstopil v zakajen prostor. Hrupno glasbo je spremljalo utripanje rdečih, rumenih, zelenih, modrih in vijoličnih žarnic. Ko so ugasnile, je Woodova svetilka za trenutek nenavadno obarvala oblačila plesočih, potem pa je zagorela utripalka. Občutek gibanja je še pospešila. Skratka, pravi cirkus!

Čeprav so se Tadeju začele solziti oči, je zbrano potoval s pogledom od obraza do obraza. Med plesočimi ni opazil dolgina in tudi njegovega pomočnika ne. Pač pa sta fanta sedela za neosvetljeno mizo, trla ameriške lešnike in opravljala plesoče. Posebno veliko besed je letelo na dekleta.

"Tam sta," je Tadeja kar 'odneslo k velikemu bratu.

Zagrabil ga je za desnico, saj se je le tako počutil varnega.

Baron ga je potisnil k steni. Za vsak primer si je snel uro, potem pa kot ledolomilec zarezal skozi plesišče. Obstal je pred nasilnežema.

Pravzaprav je kar zrasel pred njima. Ogovoril ju je, še preden sta od presenečenja odprla usta.

"Zdi se mi, da sta mojega brata prosila za nekakšen denarni izkupiček? Kar jaz vama ga bom dal. Ne bo vama ga treba niti vračati!"

Fanta sta se dvignila izza mize. Verjetno sta se spraševala, zakaj sta si zaslužila od Barona tako prijazen sprejem. Šele ko sta v medli svetlobi prepoznala Tadeja, je dolgin z vodenim pogledom začel jecljati, da nista mislila nič hudega.

"Kako hudo je, bom že sam odločil. Grdo se je spravljati na mlajše, to vama je gotovo povedala že mama ... "

Govoril je z nenavadno mirnim glasom in prav ta umirjenost je napovedovala najhujše.

Fant s čikom se je začel počasi umikati proti izhodu.

"Jaz se fantka nisem niti dotaknil, " je zajecljal.

"Resnico govori," se je zanj zavzel še Tadej.

"To je prekleto vseeno," je ostal Baron odločen. "Sodelujeta pri umazanih rečeh, zato si bosta razdelila še nagrado!"

Dolgin se je ozrl, da bi ohrabril pomagača, toda prestrašena reva se je pognal k izhodu. Baron je skočil za njim, pa ga je zadržal možakar iz točilne mize.

"Samo v lokalu nikar škandalov, Baron! Policija me ima že tako na očeh!"

"Kar naj pridejo! Pa tudi tisti od reševalne! Tale dva izsiljujeta otroke!" Grozita jim z nožem in jih pretepata. Zato ti noben plavi angel lit' ho očital, če bosta pred tvojim lokalom grizla kamne! "

Zdaj se je tudi dolgin začel umikati. Bil je prepočasen in še pred izhodom ga je Baron zagrabil, ga obrnil in sunkovito potegnil k sebi. V naglici je iztegnil pest, da je fant zaviral z zobmi. Čisto počasi se je zložil po tleh.

Fanta s čikom je ujel pri mopedu.

"Če si pameten, se ne upiraj! Drugače boš moral po novo osebno!" Fant je ubogal.

"Najprej boš prebudil prijatelja," mu je Baron potisnil v roko vedro vodo.

Fant je sprva okleval, potem pa je le pljusnil žicarju v obraz.

"Bravo!" je zaploskal Tadej.

Dolgin je počasi posedel svoje koščeno telo in se prijel za usta. Očitno ni dobro vedel kje je.

"Nisva še končala, " je rekel Baron.

Pomagal mu je na noge, potem pa ga povabil, naj mu sledi. Seveda sta šla fant s čikom in Tadej zraven.

"Določi jima kazen!" je rekel Baron.

Deček se je zamislil. Po njegovem jih je žicar dovolj skupil in veselje nad maščevanjem je počasi hlapelo.

"Lahko jima ostrižeš lase ali pa se podelaš nanju".

"To raje ne," se je vmešal mož z metuljčkom. "Sicer je meni vseeno, samo bojim se, da bo motilo koga od gostov!"

Še bolj je navil glasbo, da je moral Baron zavpiti:

"Imajo pri sosedu domačo živino?"

"Če misliš krave in pujske - imajo!"

Dolgin se je brez pomoči povzpel na zid. Z vrha se je širil pogled na dvorišče. Dišalo je lepo po kmečko.

"Ne bosta grozila?" je Baron butnil še čikarja, da je splezal za svojim tovarišem. "Poznam finte! Lahko rečeta: ,gorje tvojemu bratcu, saj ga ne boš zmerom spremljal', ampak povem vama, če samo pomislita na kaj grdega v zvezi z njim, bosta iskala čreva na prvem drevesu!"

"Baron se ne šali," je z resnim glasom dodal mož z metuljčkom.

Fanta sta molčala. Molčala sta tudi hip zatem, ko ju je močna roka potisnila z zidu v gnoj in je dvakrat čofnilo.

"Tako, zdaj si bova tudi midva privoščila požirek," je Baron povabil bratca v hišo. "Na ulici bo še nekaj ur zaudarjalo."

Pred točilno mizo sta stopila kot zmagovalca. Tisti, ki so vedeli, za kaj je šlo, so Baronu čestitali. Večina pa jih je plesala naprej, ko da se ni zgodilo nič.

"Dve coca-coli?" je vprašal možakar z metuljčkom.

Tadej je pokimal. Imel je dovolj časa, da si je pobliže ogledal moža. Ni bil samo metuljček pod vratom tisti, ki ga je spominjal na junaka iz časov nemega filma, pač pa tudi nazaj počesani lasje, svetleči se in mastni od nekaj litrov briljantine.

Komaj je svetel odpirač privzdignil belo rdeče moder zamašek, so planili kvišku mehurčki. Klokotanje v kozarec padajoče tekočine in štrbunk ledene kocke sta Tadeja še bolj užejala. Težko je čakal na velik, konjski požirek. Pekoč občutek mu je napolnil ustno votlino in še ves hladen planil po izsušenem in zaprašenem požiralniku. Za bogove! Kot prerojen je rignil.

Barona je bolj kot pijača pritegnila plavolaska. Sedela je na visokem stolčku in se s hrbtom prislanjala k točilni mizi. V svoji srebrnkasti obleki z globokim izrezom je še najbolj spominjala na platinasto lutko, ki se plazi po reklamnih fotografijah za tonike in podobne osvežujoče pijače.

Lepotica sploh ni umaknila pogleda s plesišča in tudi Baronov občuduj oči žvižg je ni predramil.

"Vrag naj me vzame, če ne bo šla plesat z menoj".

Saj je bilo grdo, toda Tadej je že videl brata, kako se cvre in kuha na peklenskem ognju. Utripajoče rdeče luči so ponazarjale odsev plame¬nov ... Baron, ki ni znal brati fantovih porednih misli, si je napolnil kozarec in odločno položil steklenico na pult. Ni pa prešel v osvajalni napad, saj se je postavil predenj mladenič v črnem usnju. Tadej se je prvi trenutek ustrašil, da sta žicarja najela maščevalca, potem pa se je izkazalo, da je mladi neznanec gojil do velikega brata popolnoma prijateljska čustva.

"Zdravo, stari!" sta zapela skoraj v en glas.

Takoj sta začela debatirati o jeklenih konjih.

"Enega imam, ki je dober in poceni. Poceni seveda samo zate," je namignil neznanec.

Tadej je posumil, da se ukvarja s preprodajo. Kupuje razvaline, pa tudi ukradene, jih popravi in prebarva. Proda jih nekajkrat draže, kot pa vloži vanje ... S svojim poznavanjem motoroznanstva mu je začel počasi presedati. Pa še stolčki so bili vsi zasedeni, da ni imel kam prisloniti svoje riti. Kot kupček nesreče je opazoval plesoče, zraven pa naravnost hrepenel po domačem fotelju. Gledal bi vsaj film na televiziji, tu pa je okrog njega vse tako trapasto poskakovalo, plesalo in se smejalo.

Ko sta si fanta že vse povedala o motorjih, je sladko upal, da se bosta udarila po rami in se poslovila, toda jeklene konje je zamenjala zasanjana plavolaska.

"Kakšna mačka", se je cedil frajer.

"Ledena gora. Ampak izplačalo bi se jo odtajati," je fantaziral Baron.

Tadej ni bil vajen takšnih besed. Če je natanko pomislil, je svojega brata zelo slabo poznal. Skrajnji čas, da mu je veliki fant ponudil svojo roko. Paziti je moral le, da ne bi zaupanja pokvaril s kakšno nepremi¬šljeno potezo ali besedo ...

"Pojma nisem imel, da imaš že takšnega bratca," se je raznežil frajer v usnju.

Res ganljivo! Pol ure je čvekal z Baronom in obema kradel čas, pa je šele zdaj opazil njegovo malenkost!

"Jaz sem Boris," je iztegnil desnico.

Tadej jo je sprejel kot nujno zlo. Le za trenutek je dvignil pogled. Toliko pač, da je ustregel velikemu bratu in mu prihranil predavanje o slabi vzgoji. V nekaterih stvareh je bil fant strašno starokopiten!

"Predstavil te bom prijateljem!" je Baron povabil neznanca k mizi.

Že tako glasna družba je ob njihovem prihodu še dodatno oživela. Bobovo prijaznost je zamenjala zajetna očalarica. Z zadkom se je pritisnila k rjavolaski in z dlanjo odločno potolkla po izpraznjenem delu klopi. S tem je hotela opozoriti Tadeja, da je še nekaj prostora za njegovo nedolžno deško bitje. Samo pri njej bo našlo varno zavetje! Deček jo je ubogal, saj mu kaj drugega niti ni preostalo. Odraščajoča, zakompleksana punca, z izgubljenim upanjem na srečanje. princa na belem konju, bo nad njim, malim nagajivcem, izlivala materinska čustva ...

Kar takoj mu je naročila še eno kokakolo, čeprav zanjo sploh ni prosil. Požirek je naredil bolj iz ljubeznivosti. Namesto da bi rignil, je zagodrnjal. Veke je čedalje teže držal odprte. Tega ni bila kriva samo zaspanost, pač pa tudi nevajenost na utripajočo svetlobo. Vseeno ga je mučila radovednost, kaj se je skrivalo v skledi sredi mize. Nekakšni oblački so plavali po rumenem nebu.

"Imaš rad snežene kepice?" je vprašala očalarica prijazno, kot bi brala njegove misli.

Pokimal je, čeprav jih v življenju še ni poskusil.

"Lepe so. Kot bi bile iz snežink.. je nadaljevalo zakompleksano bitje. "Rumenjak je rumene barve, zato se tudi imenuje tako. In kaj je v naravi še rumeno?"

Trapasto vprašanje. Saj se nista šla igre "kdo zna več"! Molčal bi, pa sta ga očesi izza debelih stekel gledali vprašujoče in izzivajoče hkrati. "Kanarčki", je Tadej sprejel igro.

Očalarica se je strašno raznežila.

"Tako je! Škoda samo, ker niso snežene kepice rumene in rumenjak beli!" Potem bi tej jedi rekli kanarčki in kanarčki bi se potepali po zasneženi pokrajini. Kaj ne bi bilo lepo?"

Presneto, če punca ni bila udarjena!

Tadej je vseeno pokimal. Sladka krema mu je nenavadno teknila. Na . koncu je skledo očistil z lizanjem, to se pravi z iztezanjem prožne, rožnate in zmerom mokre mišice, ki je segla do dna posode. Vedel je, da inkšno lizanje ni najbolj vljudno, pa se je požvižgal. Očalarica je bila sama kriva, da se je tako udomačil. Ko bi bila bolj stroga, bi se spačila že ob njegovem glasnem cmokanju in tudi kepice beljaka na koncu nosu . Ne bi ga obliznila s poljubčkom, pač pa bi mu ukazala, naj se na stranišču umije, tako kot se spodobi!

Sklenil je, da ne bo preveč poslušen. Drugače se bodo začeli fantje norčcvati na njegov račun. Tega pa ni maral. Izzvil se je njeni roki in se med dolgim vzdihom s čelom dotaknil mize. Zdaj, ko je imel želodec poln, se je še odločneje začela oglašati zaspanost. Tako je skozi priprte veke opazoval bratovo dvorjenje lepi zlatolaski. Voščena lutka je vljudno pojasnila, da ne pleše. Samo svojo prijateljico čaka. In razoča¬rani fant je kar za točilno mizo izpraznil kozarček vinjaka. Šele potem se je vrnil k omizju. Usnjeni neznanec ga je sprejel s smehom, veliki brat pa ji obupal. Za ples je zaprosil prikupno rjavolasko pri sosednji mizi in ta mu ni dala košarice. Tako so se počasi izgubili vsi po vrsti. Na koncu je ostal Tadej sam z očalarico.

"Kaj bova delala?" je hotela vedeti.

Njen problem! Ni prišel z Baronom zato, da bi zabaval goro mesa! Poleg tega v disku še ni plesal z odraslimi in tudi zdaj ne bo!

"Imaš dekle?" je vrtala naprej.

Čeprav je sovražil takšna zasliševanja, je vseeno zaspano prikimal. "Ljubico", je brez dogovora z Domnom določil Bibo. Skušal je priklicati njen nasmešek. Na primer v trenutku, ko po dolgem času ne zna odgovoriti na Plevničkino vprašanje in je vsa v zadregi ...

Da ga pri obujanju spomina ne bi motila utripajoča luč in trapasti pogledi očalarice, je ostal s čelom prislonjen ob rob mize in potihoma spregovoril:

"Biba, zamenjaj to krotildo in pridi plesat z menoj!"

"Kaj hočeš?" ni dobro razumela očalarica.

Tadej se ni pustil zmesti. Niti trenil ni z očesom in tako je punca zamahnila z roko, češ kako more biti revše tako zaspano, ko pa je noč komaj dobro legla na zemljo? Ali pa se je nalezel kokakole in cigaret¬nega dima!

Revici ni padlo na misel, da je Bibi že desetič prišepnil pred tablo zapleteno formulo iz geometrije in jo tako rešil pred slabo oceno v matematiki. V zahvalo mu je Biba poklonila nasmeh. Ker pa so si nasmehi postali podobni kot jajce jajcu, je raje odpotoval na šolsko maškarado v telovadnico. Oblečen v kavboja je zaprosil Bibo za ples. Pepelka se je plašno priklonila in ponudila roko. Popeljal jo je na sredo dvorane in odplesala sta dva plesa zapovrstjo. Sploh se nista postavljala pred Domnom, ubogim ki ovnom z rdečim okroglim nosom, ki je stal pod obroči kot kaznjenec pod vislicami. Biba mu je z mežikanjem obljubila, da bo tudi on prišel na vrsto, zato naj se nikar ne žalosti. Tadej bi z njo odplesal še tretji ples, pa je nekje iz ozadja prihitela Plevnička in s ploskanjem prekinila glasbo, dokler se pari niso zame¬njali. Vsak naj pleše z vsakim! Nobenih prepirov, žalitev in strtih src! Tako je kavboj zamenjal Pepelko z Rdečo kapico. Za zardelimi lički se je skrivala debelušna Ana, največja piflarica v razredu. Kot nalašč se je iz zvočnika razlegla romantična skladba. Med počasnim prestopanjem in pozibavanjem ga je deklica začela zasliševati, kje je staknil tako imeniten klobuk. Tadeju se ni ljubilo spuščati se v podrobnosti. Samo mimogrede je zinil, kako mu je pokrivalo priskrbel veliki brat. Baron je imel pač prijatelje, ki so premogli še kaj bolj imenitnega, kot pa so kavbojski klobuki. Ko bi samo videla njihove motorje! Toda punca ni imela smisla za takšne reči, zato je komaj čakal, da bo plesa konec ...

In Tadej je postal nenadoma radoveden, kako bi se Biba obnesla v pravem disku. Baronov usnjeni prijatelj bi jo gotovo takoj opazil in potem bi se spoštljive obnašal tudi do njega! S punco ne bi veljal za zelenčka. Vsem tem starčkom bi pokazala, kako se pleše! Pari na plesišču bi prenehali poskakovati in okrog njiju bi sklenili častni krog. Prepustila bi se ritmu ... In mali klovn iz šolske telovadnice se mu je nenadoma začel smiliti. Ni ga bilo poleg in tako ni mogel videti njenega obraza, kako se je med gibanjem vsega telesa kopal v raznobarvnih lučeh.

"Hej, ti si pa res kavalir!" ga je predramilo dekle izza očal.

Kratek stik je pomenil slovo od Bibe.

Pretegnil se je in potihoma poslal očalarico k hudiču. Moralo je biti že krepko čez deseto, drugače ga ne bi tako zvilo. Plesišče se je skoraj izpraznilo in tudi barve niso več utripale. Svetila je samo rdeča luč, glasba je postala tišja, bolj umirjena. Pari niso več poskakovali vsak po svoje, ampak so se objeti počasi premikali sem in tja.

Baron se je pomenljivo smehljal izza drugega konca mize.

"Ne skrbi, Tadej! Domov sem sporočil, da danes nimava več prevoznega sredstva in bova prespala pri prijateljih. Pravočasno te bom dostavil pred šolo. Ne boš zamudil niti športnega dne. Pomisli, tvoja prva noč brez planiranja starih dveh! Temu lahko nazdraviva!"

Po govorjenju in obnašanju je slutil, da je njegov preljubi brat že temeljito nazdravljal v času njegove "odsotnosti".

Kako lepo je biti odrasel. Izgovore si izmišljaš na tekočem traku in še tako zapletene reči razrešiš mimogrede ...

"Veš, kaj je najbolj smešno?" se je zarežal Baron.

Deček ga je vprašujoče pogledal.

"To, da se stara dva sploh nista razburjala. Očka je samo rekel, da z avtom že ne bo hodil po naju, pa tudi za taksi ne bo plačeval. Nista pa te odpisala, zato se nikar ne boj! Že jutri te bosta sprejela z. razširjenimi rokami. Pa tudi čemu izobčenje? Izletek k moji dobri stari prijateljici te ne bo izpridil, prisežem".

Tadej razen očalarice ni videl za mizo nobenega drugega dekleta. Plavolaska izza točilne mize je izhlapela. In rjavolaska, s katero je plesal Baron, prav tako.

"In kje je Jani?"

"Pozabi nanj! Do jutri ne bo sposoben za vožnjo. Tisti možic z metuljčkom ga je odpeljal počivat. Nima smisla, da bi imel sitnosti s policijo. "

O podrobnostih Tadej ni spraševal. Vseeno mu je tudi bilo, kakšno punco si je izbral njegov veliki brat. Samo da se zvrne v posteljo in se pošteno naspi ...

Tadeja je prebudil ropot. Prihajal je iz spodnjih prosto¬rov. Da je bila njegova malenkost zgoraj, je sklepal po čudoviti sliki, ki se mu je ponujala skozi odprto okno. Modro nebo brez oblačka in za njim jablana z zelenimi sadeži. Zavesa se je napihovala v lahni jutranji sapici. Prinašala je vonj po cvetočih travnikih, oddaljen ropot mopeda, brenčanje čmrlja in nato zopet tišino.

Spoznal je deželo, ni pa prepoznal sobe s šopki narisanih rožic na ometu, nenavadne mizice z vrčem vode in umivalnikom.

Odvrgel je rjuho in po kratkotrajnem pretegovanju in zehanju smuknil iz toplega gnezda. Majica, smrdeča po tobačnem dimu, in kavbojke z nekaj madeži "kokakole- so mu počasi vrnile spomin. Previdno je potisnil za kljuko in se zrinil na stopnice. Tako prijetno hladno je bilo, dišalo pa je po nečem nedoločljivem, kot če bi nespretno pomešal vonjave pravkar pečenega kruha in cvetov španskega bezga.

Najbolj neprijetno pa je bilo to, da sploh ni vedel, koliko je ura. Baronu se včeraj ni nikamor mudilo. Še enkrat je zaspal za mizo, preden so se poslovili. Zunaj se je nekoliko zbudil, vendar pa zaradi teme pojma ni imel, v katero smer so jo mahnili.

V spodnjem prostoru je odrinil prva vrata, na katera je naletel. Obstal je v svetli in čisti kuhinji s tiktakajočo budiko na polici mogočne kredence. Do desetih je manjkalo še nekaj minut. Baron je očitno požrl obljubo o pravočasni "dostavi- na športni dan. Ga je pustil samega v hiši? Navsezadnje je še pozabil nanj ...

Ampak od kod potem nenavaden ropot, trajajoč sekundo, dve? Pridružil se mu je polglasen pogovor, pomešan s smehom.

"Hitro ... "

"Si neumen"?

To je bil Baronov glas, presneto, da je bil!

Sklonil se je h ključavnici, pa ni videl drugega kot zavešeno okno. Ušesa mu je polnil šum rjuhe.

"Kako pravijo temu, ti moj tepček?"

Odgovor je bil nejasen.

"Pacek!"

Nato razposajeno cviljenje. Seveda, bila je očalarica! Prepoznal je njen glas. Še včeraj zvečer ga je klistirala izza debelih naočnikov, Baron pa mu je na samem zaupal, da je študentka biologije. (Včasih je vsa otožna in zasanjana, nikakor pa ne zakompleksana, drugič pa je zopet prava lahkoživka, lačna življenja. Kot bi bilo pri njej vse odvisno od vremena.)

Ne glede na zračni pritisk pa je imel Tadej o njej svojo sliko. Malo je bila čez les, pa naj je Baron pletel, kar je hotel. In grdo od njega, ker mu je zamolčal najvažneje: to vendar, da je vanjo zaljubljen. Morda je zato gledal punco z drugačnimi očmi. Saj pravijo, da je ljubezen slepa.

Poiskal je izhod na vrt. Med solatnimi glavami se je splazil do odprtega okna. Zlezel je na okvir, pravzaprav se je obesil nanj kot vreča moke in razmaknil zaveso. Kar skremžil se je, da bi laže predrl temo.

Fant in dekle sta bila tako zaposlena s poljubljanjem, da nista opazila zlatega pramena, ki se je splazil po podu do postelje, preplezal mladi telesi in smuknil na steno.

"Poglej, kaj imam", se je Baron za trenutek umiril.

Od nekod je izvlekel škatlico.

"Prstan", je vzkliknila očalarica prijetno presenečena.

"Si nora?"

V odgovor je privlekel iz kartončka polivinilasto krpico, ki je še najbolj spominjala na podolgovat otroški balonček.

"Misliš, da ne vem, kaj je," se je zahihitala očalarica.

"Ti moj mali pujs. Veliko bolj si pokvarjen, kot pa sem mislila!"

Tadej je odprl usta.

Njegovemu velikemu bratu je rekla "mali". Če bi kaj takšnega izustil on, bi ga Baron zabil v zemljo, njej pa je vse dovolil!

Zdaj je tudi videl, čemu je tisti balonček. Toda bolj kot Baronovo početje, ga je vznemirjalo dekletovo oprsje. Takole na vseh štirih sta se mesnati žogi naravnost izzivajoče pozibavali. Tadejeve hlače so posta¬jale pretesne, vendar pa je vzburjenje minilo takoj, ko je pomislil na mamo. Tudi ona je imela dojke! In iz povešenih dojk je nekoč sesal mleko! Prsa so torej simbol materinstva in ne toliko okrasa, čeprav so jih punce z veseljem nastavljale fotografom in so jih bili polni vsi kioski.

Zdaj pa je moral sprejemati novo resnico! Prsa so tudi za zabavo, drugače očalarica ne bi zacvilila od ugodja, ko je Baron zagrizel vanje. Dobesedno prisesaj se je na bradavičko, čeprav je imel že vse zobe in je namesto mleka tankal v disku kokakolo in vinjak ... "Me imaš rad?" je zašepetala očalarica.

Še preden je odgovoril, je z zobmi poiskala njegov uhelj.

Baron je pokimal.

"Zelo?"

Predolgo je čakal z odgovorom. Lizanje se je spreminjalo v grizenje in grizenje v ugriz, ki je priklical predirljiv vzklik:

"Imam, zelo te imam rad".

"Bolj od vseh?"

"Bolj od vseh!"

Med vzdihom olajšanja se je zvrnil nanjo. Postelja je zaškripala, dihanje se je spreminjalo v sopenje. Čisto malo je sopel tudi Tadej. Od joka. Ne, tega ne bo več gledal! Baron je prodal njuno bratovsko ljubezen gori mesa. Za navadne užitke ga je dobesedno zatajil ... Prodal! Zamenjal! Zamenjal brata za žensko spolovilo!

Spustil je zaveso in se pognal čez gredo. Požvižgal se je na odbito glavo solate, ki se je skotalila vstran.

Mislil je, da ju z bratom veže trdnejša vez! Pravzaprav jo je še zmerom čutil, zato ga je občutek prevare še toliko bolj pekel. Zvabil mu je solze v oči in predal bi se neustavljivemu joku, ko se ne bi izza vsega v trenutku dvignila nepopisna jeza.

Pograbil je kamen in ga zagnal skozi okno. Ustavil se je v zavesi; šumu blaga je sledil top udarec.

"Baron in očalarica sta ljubček in ljubica."

Zatulil je na ves glas tako kot Domen pred Bibino hišo.

Potem je glasno smrknil. Pred očmi se mu je odvrtel film o Barono¬vem pretepu v disku, pa o vožnji z Janijem ... Tu je bila cela vrsta drobnih doživljajev in spominov, ki so zdaj še pridobili pomembnost. Brez njih bi se laže poslovil od brata ...

Ni pa čakal na odgovor. Med Baronovim oblačenjem hlač jo je ucvrl za hišo. Po oddaljenem brnenju motornih vozil je sklepal, da ni daleč od glavne ceste. Nekje ob glavni cesti pa je moralo biti tudi postajališče lokalnega avtobusa. Še preden je našel postajo, je pomislil na avtoštopanje.

Dvignil je palec. Ni vrag, da ne bo naletel na prijaznega voznika, ki ga bo pripravljen vzeti s seboj v mesto!

Morda bo to že zelena žaba?

Pomahal je, toda avto je odbrzel mimo.

Prasica egoistična! Malomeščan! Ne mara mladih! Ljubosumen je nanje ali pa se boji, da mu ne bi posvinjali sedežev.

Počasi se je nehal jeziti, saj možakar ni bil edini, ki je odpeljal mimo. Tadej je pomislil na svoje lase. Najbrž vidijo vsi ti polizani uradnički v njem upornika ali pa vsaj svojo slabo vest. Še privoščijo mu, ker stoji ob asfaltnem traku in ponižno dviga palec! O, ko bi samo vedeli, kako bi jih z veseljem poslal pešačit! Otovoril bi jih s skalami in gnal bi jih v najhujši pripeki kilometre in kilometre daleč, da bi se spotikali v lastne jezike, ki bi se vlekli za njimi.

Nadaljnjo jezo in željo po maščevanju je prekinil voznik srebrnega audija. Z vključenim smerokazom je zapeljal k robu. Tadej je stekel za njim, toda namesto prijaznega povabila mu je voznik potisnil pod nos zemljevid. S še tremi dekleti je iskal manjši kraj.

"Grem lahko z vami? Pokazal vam bom odcep," je deček takoj pristavil svoj lonček.

Nič niso imeli proti. Dekleti sta ga vzeli medse in preden je voznik speljal z mesta, se je Tadej ozrl. Iz ulice, po kateri je pritekel do glavne ceste, je speljavala rdeča stoenka: Bila je predaleč, da bi razločil voznika, toda stavit bi šel, da je za volanom sedel Baron. Čisto majhnega se je naredil, čeprav je bil prepričan, da ga veliki brat ni mogel videti, kako je vstopil v avto. In bolj ko je stoenka zaostajala, bolj se je manj šal strah. Vse bi bilo v najlepšem redu, ko ne bi dekleta silila vanj z vprašanji o šoli. Odgovarjal je kot avtomat. Še bolj pa so mu šle na živce pripombe o njegovih mandljevih očeh in frizuri. Lagal se je, da je med prvimi v Ljubljani pograbil novo modo. Pravzaprav to ni niti moda ampak upor proti starčkom na oblasti, pa naj bo to doma, v šoli ali kje drugje.

"Borimo pa se tudi proti šminkarjem, hipijem in vsem tistim dolgolascem, ki ne znajo drugega kot stokati o miru, ko pa bi morali kaj narediti, se zatečejo v svet mamil. Z mamili sveta ne bodo spremenili ... "

Ja, lepo mu je tekel jezik, čeprav je govoril o rečeh, ki jih niti sam ni dobro razumel. Zlasti ob besedi "boriti se" mu je šlo na smeh. Da, na smeh, kljub trpkemu okusu po Baronovem izdajstvu. In nenadoma je pomislil, da bi bilo najbolje, ko bi v mestu zavil naravnost k Jani. Pozvonil bi in k vratom bi prišla Janina mama s prijazno pripombo, naj se ne zadržuje predolgo, ker bo kmalu kosilo. On bi vljudno pokimal. Saj ne bo dolgo, samo toliko, da bo Jani izpovedal svojo ljubezen. Kar zavpil bi: "Najraje te imam od vseh!" Potem bi planil k njej in jo poljubil na usta. "Poročiva se! Delajva tako kot moj brat s tisto debelo očalarico! Poglej, vse že znam!" Odpenjal bi si hlače. Kaj tiste trapaste igrice, ki sta se jih šla včasih! Prevelik je že, da bi sanjal o njunem skupnem domu, o dnevni sobi s fotelji na koleščkih. Jana bi ga nepre¬mično gledala in mu hkrati grozila, da ne bo smel nikoli več k njej, če ju zaloti kdo od odraslih. Poleg tega so dekleta drugačna od fantov. Fantje mislijo samo na spolnost, dekleta pa se morajo prej zaljubiti. Seveda bi težko razumel njeno besedičenje. Saj nista več dojenčka, da bi za vsako stvar spraševala odrasle za dovoljenje. S poljubi bi ji polizal solze z lic. Zašepetal bi ji, naj ne joče več. Sploh ni tak pokvarjenec, kot misli ona. Čeprav si močno želi njenega dotika, bo počakal. Samo maščevati se je hotel. Maščevati svojemu starejšemu bratu!

Trapaste misli, zato je bil Tadej hvaležen vozniku, ko je vključil radio. Tudi mlada pevka z močnim in malce hripavim glasom je pela o ljubezni.

"Srčne težave?" se je nasmehnilo dekle ob Tadejevi levici. "Zate poje. Ti že veš, kaj je ljubezen na prvi pogled, kajne?"

Tadej je odkimal. Punca je imela nekaj za bregom, on pa ni maral dvoumljenja.

"Ne zapeljuj fanta! Saj vidiš, da je še nedolžen.. se je oglasila še tista na desni.

Tadej je skušal preslišati veleumne izjave. Odraslim so hodili po glavi samo spolnost, lahek zaslužek in pijača.

"Gorim, gorim, gorim od ljubezni,. je ponovila pevka najmanj petkrat, in to tako občuteno, da ga je kljub nejevolji oblila kurja polt.

Petje je prehajalo v pravo improvizacijo, na kakršno je naletel pri jazzu. Čeprav te zvrsti glasbe ni tako zelo cenil, se mu je zazdelo, da je na poseben način zapeta pesem med divjo vožnjo pravo doživetje! Udarci po bobnih so se lepo ujemali z ritmom mimobežečega drevja.

Tadej je začel še sam udarjati z nogo po taktu. Tudi dekleta Je prevzela pesem. Zlasti tisto ob vozniku.

"Hitreje, še hitreje," je ponavljala.

Samo veliko hitreje ni šlo. Ujeti v kolono so z osemdesetimi kilome¬tri na uro drseli po cestišču.

Nežno zelenilo grmičevja so kmalu zamenjale temnejše in mogoč¬nejše smreke. Razlegle so se orgle. Voznik se je odločil in začel prehite¬vati. Utripajoča lučka za volanom je s piskanjem opozarjala na vključeni smerokaz, kazalec na merilcu hitrosti se je prevesil na drugo stran številčnice, bobni so prevzeli glavno besedo in Tadeju se je zazdelo, da bodo z avtomobilom vsak trenutek poleteli. Debla so postajala neostra, razločno je zaznal le belo neprekinjeno črto sredi cestišča in dekletovo ramo pred seboj.

"Noro je," je zašepetal. "Še Baron bi užival!"

Tudi dekleta so se navduševala. Očitno se niso bala hitrosti.

"Norec!" je vzkliknil možakar za volanom.

Buljil je v vzvratno zrcalo in pri tem skoraj pozabil na vozila pred seboj. Nekaj desetink sekunde je preteklo, preden se je Tadej zavedel, za kaj gre. Oster zavoj v desno ga je vrgel v dekle. Dobesedno legel je nanjo. Zdaj ji ni padlo na misel govorjenje o ljubezni ali opevanje njegovih štrlečih laskov in mandeljevih oči. Pravzaprav so zavreščale kar vse tri, kot bi jih kdo deval iz kože. Rdeča stoenka je švignila mimo njih. Lovila se je po cestišču, dokler ni s strahovitim pokorn pristala v tovornjaku prikoličarju. Za trenutek se je čudno napihnila, vrata so v loku poletela skozi zrak in se zmečkana odbila s cestišča v obcestni jarek. Steklo se je sesipalo v tisočih lesketajočih se drobcih in med krivljenjem pločevine je voznik zdrsnil na cesto. Čeprav se je vse skupaj odigralo v delcu sekunde, se je Tadeju zdelo, da gleda pred seboj počasi odvijajoči se film.

Kolona je obstala, motorji so utihnili, ostala je le pesem iz zvočnikov in grozljiv šepet.

Komaj je Tadej za silo uredil misli, že ga je prešinilo kot blisk. Razbitine so pripadale stoenki, in če je prav videl, se je z njo peljal Baron. Morda je bil avto od dekletovih staršev ali prijateljev ...

Od strahu se mu je začel dvigovati želodec. S potnima rokama je odrinil vrata, preplezal prestrašeno punco in stekel za voznikom. Daleč ni prišel. Najprej ga je ustavila ženska v katri.

"Vrni se v avto, fant! Takšne reči niso zate!"

Iztrgal se ji je iz prijema, medtem pa se je že nabrala okrog ponesrečenca gruča. Nekdo je zavpil:

"Odstranite se! Rezervoar pušča!"

Voznik audija je pograbil Tadeja za roko. Jasno mu je dal vedeti, da ne bo popustil. Tako je deček obstal ob robu. Tresočih se kolen se je skušal spomniti, kaj je imel Baron na sebi. Če je še tako stegoval vrat, ni videl ponesrečenca. Obdajala so ga glasna vprašanja radovednežev, kdo je kriv in kaj je počel voznik osebnega avtomobila. Neurejen plaz besed je drvel mimo njegovih ušes in se stapljal z brnenjem motorjev stoječih vozil; vse skupaj je bila grozljiva zvočna spremljava nesrečnemu dogodku.

Tadej je skušal poklicati brata, pa ni spravil glasu iz ust. Srce je čutil nekje v grlu. Preklinjal je včerajšnji dan, ko sta se odločila za disko. Preklinjal je tudi svojo užaljenost. Ko ne bi naredil predstave z ljubosumnim zmerjanjem in metanjem kamna skozi okno, bi bil Baron še zdaj lepo na varnem ob očalarici ...

"Pa sem te le našel !" je zaslišal znan glas.

Tadej se je ozrl kot elektriziran.

Bil je Baron! Prekleto, da je bil njegov veliki brat! Gledal je skozi okno princa in se smehljal.

"Baron, moj Baron!" je kriknil Tadej.

Priskočil je k njemu in ga brez odvečnega pojasnjevanja začel objemati okrog vratu. Skoraj potegnil ga je iz vozila. Pri tem je kar naprej ponavljal njegovo ime. Vzdihi olajšanja so se mu vili iz prsi in izvabljali poljube na ustnice. Pustil je, da so mu solze neustavljivo drle po licih. Tisti trenutek mu je bilo malo mar za novo pričesko. Bil je zopet nežni cmeravi Tadej.

Šele ob pogledu na zmečkano stoenko je Baron razumel bratov izliv ljubezni.

"Oh, ti moj Tadej," se je nasmehnil.

Odprl je vrata, potem pa potegnil dečka k sebi in ga vzel v naročje. Kdo ve, kako dolgo bi se še objemala, ko ne bi prišel miličnik in zahteval od Barona, da se vključi v kolono, ker je, tako kot je stal zdaj, samo oviral prihod reševalcev.

Baron je vljudno pokimal. Z vzvratno vožnjo je zapeljal na stezo, ki se je izgubljala nekje daleč na travniku.

"Počakala bova, dokler ne očistijo ceste," je Baron odsunil vrata. Tudi Tadej si je zaželel sonca in zraka. Od daleč se je ozrl na krvavo prizorišče. In čeprav je zaznal le pisane avtomobile in kupček gnetočih se firbcev, ni mogel pozabiti neznančevega padanja iz vozila. Mogoče je nesrečnež zdaj že mrtev?

"Kar ne gre mi v glavo, pred nekaj minutami je bil še vesel, razposajen, poln načrtov, zdaj pa ne ve več niti tega, da še zmerom sije sonce in je nebo modro, brez oblačka. Čuden občutek."

Baron je pokimal.

"Ljudje se boje smrti, čeprav ni smrt nič drugega kot del življenja. Pravzaprav je njegov zaključek. Nihče se ji ne more izogniti! Njena krivičnost je mogoče le v tem, da nekoga skoraj pozabi, po drugega pa pride veliko prezgodaj."

Baron je razpredel misel, kako je kljub vsemu negotovost o zadnji uri za človeka najboljša stvar. Če bi vedel, do kdaj bo gorel plamenček na njegovi sveči življenja, bi skušal zadostiti vsem svojim potrebam in skritim željam in bi tako kaj lahko škodoval sočloveku, ali pa bi ga popadlo takšno silno malodušje, da bi se zavlekel v samoto kot slon, ko začuti, da se bliža čas večnega slovesa.

"Rojstvo, življenje, smrt. Konec nastopanja na odru. Zemlja se vrti tudi brez tebe! Brez tebe je Napoleon korakal po Evropi in ti si brez njega ogleduješ pomnike, posvečene njegovemu spominu ... "

Čeprav je Tadej vse razumel, mu grenak priokus ni hotel iz ust. Nesreča je sedla na sončno popoldne. Vzrok njegovega bega se je v primerjavi z nepreklicnostjo smrti izničil.

Tadeja je prevzel pogled na staro kmečko hišo, z gospo¬darskim poslopjem v ozadju in dvoriščem, po katerem so stopicale kokoši in kljuvale zlato koruzno zrnje. Iz tira jih niso spravili niti golobi s svojim prhutanjem in požrešnim zaletavanjem.

Na lojtrniku se je pretegovala mačka.

"Tu je lepše kot v Betonskem naselju," je priznal deček.

Čeprav je na deščici pisalo Pozor, hud pes, je vseeno pokleknil pred volčjaka in ga pobožal. Pasja mrcina je odprla samo eno oko.

"Koga pa vidva iščeta?" ju je ogovoril odločen ženski glas.

Ozrla sta se kot na povelje.

Na hišnem pragu je stala gospodinja v rožasti obleki in modrem predpasniku. Gledala ju je nekoliko nezaupljivo.

"Peš sva prišla. Spodaj je zaprta cesta, pa sem mislil, da bi medtem pokazal bratu domače živali. Mestni otroci mislijo, da mleko delajo v tovarnah!"

"Če je tako, se le razglejta. Samo nobenega kajenja okrog senika."

Izginila je v hišo, da se je lahko že čez minuto prikazala s škarjami za obrezovanje grmičevja. Mimogrede je pomahala proti nasadu ribeza, ki se je začenjal takoj za gospodarskim poslopjem.

"Tovarna sadnih sokov odkupi ves pridelek. Bolj slabo plačajo, a še zmerom bolje kot nič!"

Ni je zanimalo, kaj mislita o tem; mudilo se ji je, da se ni niti ozrla.

"Ne poznam kmeta, ki ne bi stokal," je nejevoljno vzdihnil Baron. "V resnici pa je kljub trde mu delu kmet še zmerom svoj gospod. Vse, kar rabi, mu raste okrog hiše!"

Ja, to bi bilo nekaj za očeta! Tako rad bi kmetoval, pa ni imel niti pedi zemlje.

Za hišo je Tadej zagledal kletke z zajčki. Previdno je odmaknil zatič kletke, odrinil vegasta vrata in izvlekel prestrašenega dolgouhca.

"Muki, moj Muki," je šepnil.

Čisto raznežil se je. Topel je bil, srček pa mu je razbijal od razburje¬nja. Ponesel ga je k licu in se podrgnil obenj. Noben zimski pulover ni imel tako nežnih dlačic.

Poljubil ga je na smrček, zajček pa je prestrašeno umaknil glavico in zastrigel z uhljema.

Kaj bi dal, da bi ga lahko odnesel domov! Pa bi bilo mame konec! No, ni imel samo on problemov z domačimi. Rok je bil, po pravici povedano, še na slabšem. Na ulici je nekoč našel zanemarjenega cucka. Odnesel ga je domov in ker je tisti dan praznoval enajsti rojstni dan, je povabil tudi Tadeja, Tomaža in Matica. Mama jih je v kuhinji postregla zobloženimi kruh ki in limonado. Sredi žvečenja jih je premotil Rokov stari. Prikolovratil je domov, smrdeč po kislem vinu in neprespani noči. Z grobimi besedami je nagnal povabljence s kužkom vred, na ženo pa je vpil, zakaj zapravlja denar za praznične požrtije. Ne misli se pretrgati, za to da bo ona doma razvajala otroka. Raje ga že zdaj nažene od doma, kot da mu bo na starost pila kri dolgolasa gnida, ki se zanima samo za mamila in kitaro! V potrditev svojih besed je pograbil stol in ga treščil skozi zaprto okno. Bolj kot žvenket stekla so Tadeju odzvanjale po ušesih grobe besede. Le čemu je vpilo mamilih in tako naprej, ko pa je Rok praznoval komaj svoj deseti rojstni dan?

"Misliš; da bi bilo pri nas drugače? Stara dva ravno ne bi razbijala pohištva, kaj bolj prijazno pa te ne bi pogledala, če bi se prikazal domov s kužkom ali mačko," je pripomnil Baron.

Najbrž je imel veliki brat prav! No, pa zdaj ni imel časa za razmišljanje. Zajček se je odpravil na potep, zato ga je hitro pograbil in ga vrnil k bratcem. Ti so vse odločneje silili s smrčki v odpahnjena vratca. Še malo in ugotovili bi, da jim za pot v svobodo zadostuje le majhen odriv. Potem bi jih z Baronom morala loviti po travniku, kar pa sploh ne bi bilo tako lahko.

Hotel se je podati še na obisk h kokoškam, tem trapastim, a koristnim živalicam, pa je veliki brat iztegnil roko in ga ujel za gleženj. Po spretnem zasuku se je Tadej znašel v travi. Povaljala sta se po mehki blazini. Na koncu je Baronov obraz zakril dečku pogled na veje drevesa in modro nebo nad njimi.

"Ne vem, kaj mi je,. je spregovoril in zamišljenost je pregnala smehljaj. "Tako malokrat sva skupaj. Mogoče se ti bo zdelo vse skupaj trapasto ... "

Prekinil je izpoved. Ni našel besed ali pa se je bal priti z resnico na dan. Tadej ga ni spodbujal h govorjenju. Po pravici povedano so prišle nežnosti iz bratovih ust silno poredko. Nekako se niso prilegale njegovemu usnjenemu jopiču.

"Odraslim ne smeš zmerom zaupati. Kar tvojo Plevničko poglej! Nekaj generacijam je zagnusila matematiko samo zato, ker je slaba pedagoginja. Ali pa mojster, pri katerem sem delal. Pri njem se ne bi nikoli ničesar naučil. In ko to povem domačim, sem jaz tista črna ovca. Stari zaupajo samo sebi in njim podobnim, zato morava vsaj midva držati skupaj!"

Tadej je pokimal. Vse to je čutil tudi on. Toda zakaj je veliki brat še pred nekaj urami obljubljal očalarici zvestobo do groba? Prisegal ji je, da nima nikogar na svetu tako rad kakor njo ...

"Malo sem se pozabaval z njo, ti pa še zdaj igraš užaljenost. Saj ti nisem obljubil zajtrka v postelji!"

Tadej je odkimal.

"Ne gre za to. Slab okus imaš. Če se misliš poročiti s tako kroto, se mi že zdaj smiliš!"

"Prvič, preljubi bratec, si še presmrkav, da bi ocenjeval dekle, s katerim hodim. Lepota ni vse. Važna je tudi notranjost. Ampak to zdaj sploh ni pomembno. Bolj me zanima, kako si prišel do zaključka, da se bova vzela?"

"Skupaj sta spala!"

Baron se je zarežal.

" Tak odgovor sem pričakoval. Izvrže ga lahko samo zelenec, ki ne zna drugega kot zmerjati in metati kamne."

Tadej se je našobil. Čisto zares jezen pa ni bil.

"Ja, res škoda, da te nisem zadel v tisti tvoj ... "

Ni našel pravega izraza, dokler mu ni padel na misel zvonec.

Barona je zvilo od smeha. Ni mu zameril. Pa tudi deček je priznal, da je fant drugačen od odraslih. Odrasli znajo lepo govoriti, resnica, ki se skriva za leporečjem, pa je čisto drugačna. To je nekako tako kot reklama za cirkuško predstavo. Pisani plakati po zidovih in hreščeči zvočniki na avtomobilih vabijo k ogledu največje, najzanimivejše, naj¬razburljivejše in kdo ve kakšne še ,naj' prireditve, ko pa odšteješ skoraj celotno žepnino za vstopnico in ves goreč od napetega pričakovanja stopiš pod pisano platno, se dve uri dolgočasiš med prekopicavanjem kot robot programiranih cuckov. Še klovni, ki hlačajo po posranem žaganju, niso smešni, ampak žalostni, čarovnika, ki bi prežagal žensko na dva dela, pa takšen ,naj' cirkus navadno niti ne premore.

"Veš, kaj si ta trenutek najbolj želim?" je vzdihnil Baron.

Tadej ni imel pojma.

"Bilo bi veličastno, ko bi z vej visele steklenice koukaloule."

Raje od kokakole bi ribezov sok. Morda mu ga bo prinesla kmetica, ko se bo vrnila z obrezovanja.

Škoda, ker si ni znal pomagati z abrokadabro. S čaranjem ne bi potešil samo žeje, ampak bi se skušal zahvaliti Baronu za lep dan z darilom. Na primer s knjigo o motorjih ...

Knjigarna in papirnica je pisalo nad vrati. Na obeh straneh so se vrstile izložbe s pisanimi knjigami, zvezki, gramofonskimi ploščami, pisarniškimi potrebščinami in pisanimi spominki.

Tadej se je umaknil lepo oblečeni ženski, da se je z zavitkoma zgnetla skozi vrata. Tako je ostalo njemu več prostora. Ni pa se ustavil pri prvem pultu, saj ga zvezki niso niti najmanj zanimali. Po širokih lesenih stopnicah se je vzpel v prvo nadstropje, namenjeno ljubiteljem knjig. Površno je preletel naslove razstavljenih del. Rdeča lopa, Vanda, Smogovci ...

O Bratih levjesrčnih je morala biti še posebej dobra. Tako je sklepal po naslovni strani, kjer sta v nekakšnem grbu počivali levji glavi, okrašeni s košaro grivo.

Vzel jo je s police.

" Ti lahko pomagam z nasvetom? " se je oglasil prodajalec.

Tadej je poškilil na ceno in se zgrozil. S tistim, kar mu je cingljalo v žepu, bi si lahko kupil le nekaj strani.

Da ga prodajalec ne bi imel za postopača, ki samo iz dolgočasja obiskuje knjigarne in trgovine z gramofonskimi ploščami, je naivno vprašal:

"Imate Srečo na vrvici?"

Dobro je vedel, da je knjiga razprodana. Hotel jo je podariti mami za rojstni dan, in to s povsem določenim namenom: Sprevidela naj bi, kako nemogoči so odrasli v svojem lovu za zaslužkom in v želji, da bi Betonsko naselje spremenili v tihe in sterilno čiste spalnice.

Prodajalec je odšel po katalog. Verjetno še ni bil dolgo na tem oddelku, saj bi drugače vedel, da so knjigo kljub ponatisu razprodali. Kar naj išče, on pa bo še malo poletel med vrsticami.

"Avtorica knjige o Bratih levjesrčnih, Astrid Lindgren, je pri nas znana predvsem po svojih popularnih zgodbah o Piki Nogavici in Kljukcu s strehe. Ko pa je leta 1973 na Švedskem izšla njena nova knjiga, poetična pravljica o bratovski ljubezni, nasilju in pravem pogumu, so jo bralci zelo različno sprejeli ... "

Nagnil je knjigo in pustil, da ga je nekaj listov pobožalo po dlani.

Fant, kakšna risba! Čisto naga mulca sta čepela na drevesu. Manjši se je naslanjal na ramo poraščenemu možakarju, večji pa je visel z veje in reševal konja, ki se je utapljal v reki pod drevesom.

Hitro je polis tal, da bi našel še sliko kakšne gole deklice, pa je bil trud zaman. Nič zato! Ob prvi priložnosti si bo izposodil knjigo v šolski knjižnici, saj so bili junaki, katere je spoznaval pri čtivu, navadne lutke, ne pa fantje iz mesa in krvi. Te misli je pobral na bratovem zeljniku. Fant je prinesel domov knjigo o gimnazijcih, da bi malo več izvedelo srednješolcih, pa se je pošteno našamaril. Še Tadeju je ob prebiranju šlo na smeh. Kljub mladosti in neizkušenosti bi šel stavit s komerkoli, da je norost trditi, kako se fantje in dekleta samo držijo za roke in vzdihujejo v luno. Njega je pošteno imelo, da bi potipal Jano ali Bibo (pa tudi drugih punc se ne bi branil). Lepega dne se bo ojunačil in to tudi storil! Že tako je večkrat izrabil priložnost pri prerivanju iz razreda, da se je tako ali drugače dotaknil kot jabolko drobnih prsi ...

Knjigo je vrnil na polico in potihoma ponovil naslov.

"Žal je Sreča razprodana. Tudi v skladišču je, nimajo več," je pojasnil prodajalec in pri tem tako nesrečno gledal, kot bi z vestjo zarezal globoko rano v dečkovo srce.

Pa se je Tadej zavrtel na peti, rekel hvala in odhitel na oddelek s tehnično literaturo.

Ob pogledu na pisane naslovnice mu je postalo vroče. Na posebnem podstavku se je ob napisu ,knjiga meseca' dvigal kup knjig z naslovom Vse o motorjih. Baronu se bo moral pokaditi, da je denar prihranil od maminih prispevkov za malico. Drugače bo fant posumil, da je darilo sumljivega izvora in bo izgubilo vrednost ...

Hitro, preden ga je prodajalka sploh opazila, je pograbil želeno knjigo. Z njo pod pazduho je začel pasti radovednost po razstavnih policah. Naslove je prebiral kar v tri dni. Niti zapomniti si jih ni skušal. S postopanjem je hotel ustvariti vtis, kot da je s knjigo v roki že vstopil.

Prodajalka, mlajša ženska v modrem krilu in beli bluzi, je za mizo izpolnjevala naročilnico in se istočasno pogovarjala z moškim, ki je živahno opisoval knjigo, po katero je prišel. Sivi lasje in pozabljivost so krasili njegovo glavo.

Tadej se je zagledal v konico nalivnega peresa. Lepo modro sled je puščala za seboj. Spraševal se je, v kolikem času se posuši črnilo, in tako je preteklo nekaj sekund, preden se je zavedel, da je prodajalka prene¬hala pisati in se je vprašujoče zazrla vanj.

"Tole knjigo sem prinesel pokazat! Slišal sem, da ste dobili tudi drugi del, pa bi ga rad videl."

Za hip je utihnil, saj ni vedel, če ga je ženska sploh poslušala. Sivolasi možakar ji je še zmerom nakladal.

"Veste kaj," je končno rekla, "tu je sto in sto knjig. Pri najboljši volji med njimi ne poznam takšne, kot si jo želite vi."

Potem je segla po Tadejevi knjigi. Preletela je naslovno stran in odkimala.

"Drugi del? Ne da bi vedela, fant moj."

Odšla je na drugo stran oddelka, kjer se je zapletla v pogovor z mlajšo kolegico. Najbrž jo je spraševala o iskani knjigi in Tadej se je zazdel samemu sebi grd, ker je goljufal tako prijazno bitje.

Tudi dekle ni imelo pojma o nadaljevanju. Tako se je vljudno zahvalil in počasi odšel proti stopnicam. Vsako hitenje ali celo tek s knjigo pod pazduho, bi pri drugih prodajalcih vzbudil sum in čisto po nepotrebnem bi zašel v težave.

Šele na ,ulici si je oddahnil. Bil je kar malce presenečen nad podvi¬gom. Čeprav mu je strah stiskal grlo, ni jecljal pred prodajalko in izmislil si je potegavščino, vredno poklicnega nepridiprava. Prav res škoda, ker je ni mogel zaupati bratu!

Med čakanjem na zeleno luč je na drugi strani prehoda za pešce uzrl miličnika, kako se je prestopal po robniku. Strah je začel spet rasti. Hotel se je umakniti v stransko ulico, a se je pravočasno spomnil, da je možakar z belimi narokavniki vendar prometnik. In prometni miličniki nimajo opravka z zmikavti. Poleg tega pa on sploh ni tat! Prvikrat in zadnjikrat je nekaj izmaknil. Bilo bi preveč strašno, če bi ga odkrili. Stari bi se ga odrekel za vse življenje, mama bi se onesvestila, in kar bi bilo najhuje - Baron bi bil razočaran nad njegovim početjem. Ne bi razumel, da je knjigo speljal samo zato, ker ni imel denarja, hotel pa ga je razveseliti! Iz prevzgojnega doma bi velikemu bratu pošiljal pisma, fant pa bi počasi pozabil nanj. Postala bi si tujca, in to zdaj, ko so se kljub manjšim spodrsljajem začele krepiti njune vezi.

Kar najhitreje je moral skriti darilo. Odnesel ga bo v klet, kjer stoji zaboj z zakladi iz otroških let. Med gumijastimi zajčki, miškami in pujski, ki so zapis kali s predirljivim glasom, če jih je stisnil za trebušček, ter med raznimi modeli avtomobilčkov s polomljenimi kolesi in obtol¬čeno karoserijo, pa žogami, letali, plastičnimi keglji in celim kupom drobnarij bo knjiga našla varno zavetje, dokler ne bodo v trgovini pozabili na njeno izginotje ...

Kljub temu pa je na poti proti domu legla nanj nova tesnoba. Izmis1iti si je moral izgovor za izostanek s športnega dne.

Če je Tadej natanko pomislil, je vso reč zakuhal veliki brat. Vzel ga je s seboj v disko, kar je vse lepo in prav. Ne bi pa se smel zapiti, potem ko se je že Jani izgubil. Za nameček je pozabil, kdaj odpelje zadnji avtobus v mesto, na avtostopanje pa zaradi pozne ure ni niti pomislil. Ali pa se je nalašč naredil nerodnega, saj je tako imel vzrok za spanje pri očalarici.

Vendar pa tega domačim ni smel povedati! Izpadel bi kot špeckahla. Poleg tega rit nikoli ne boli tako dolgo, kot pa bi trajala Baronova jeza zaradi njegovega tožarjenja. Še naprej bi ga imel za dojenčka. Za dojenčka s punkovsko pričesko.

Takoj ko je odrinil vežna vrata, je po maminih copatih spoznal, da bo nevihta samo polovična. K sreči je ostala popoldne v službi in tako očeta ne bo jezila s svojim solzenjem.

Vendar pa očeta ni našel s časopisom v fotelju. Družinski poglavar je stal ob oknu, z rokama na hrbtu in gubami na čelu. Takšne zareze so se mu začrtale le takrat, kadar je bil zamišljen in nejevoljen hkrati. Nasprotno pa je Baron deloval zelo sproščeno. Sploh nista spregovorila o njuni odsotnosti, pač pa je veliki brat zagovarjal svoje poglede na življenje. In s temi pogledi je bila povezana njegova kronična nedelavnost.

"Pojma nimam, kaj se je zgodilo z nami," je odkimal oče.

"Jaz pa vem! Sam si večkrat trdil, kako ste živeli pred vojno v pomanjkanju!"

"Vsi ne! Mnogim se je godilo bolje kot danes."

"Borili ste se vseeno, in to proti okupatorju in proti kraljevini. Tako so nas učili v šoli, zato ne govori drugače!"

Oče se je nervozno nasmehnil. Še opazil ni Tadeja, kako je potihoma vstopil in prisedel na naslonjalo Baronovega fotelja.

"Napaka je bila v tem, da smo hoteli prehitro nadoknaditi vse tisto, o čemer smo dolga leta le sanjali," je priznal oče.

Prav posebno prepričljiv ni bil videti.

"Naju s Tadejem niste nikoli peljali v cerkev. Tega ti ne zamerim, narobe pa je, ker niste zgradili svojih cerkva, pa četudi rdečih! Nikoli mi niste pokazali novega Boga, v katerega bi lahko veroval tudi jaz in z menoj vsi mladi!"

"Veruj v delo, v poštenje ... Če bi delal tako, kot se spodobi, ti ne bi hodile takšne misli po glavi. Seveda, najlaže je reči, dajte nam smisel, dajte nam vzornika, dajte nam voditelja! Da bo potem ta voditelj delal in mislil namesto vas!"

Baron je globoko vzdihnil. S tem je pokazal, da je škoda časa za nadaljevanje pogovora. Nikoli ne bosta prišla skupaj.

In prav ta ugotovitev ga je spravljala koraj v obup.

"Vi in vaši bratje somišljeniki ste si zadali za nalogo, da bodo vaši potomci morali žareti od sreče, ker lahko žive v tako človekoljubni ureditvi. Vendar pa ta vaša humanost nima nič skupnega z milijoni brezposelnih. In če mislite, da bo za Vzhod rešitev reklo "vzemi tistim, ki imajo in daj tistim, ki nirnajo", se hudičevo motite. Mogoče sem res zabit, nisem pa slep, da bi ne videl, kako ljudje danes beže na gnili Zahod in ne obratno ... "

Oče je v nemoči razširil roke.

"Narobe gledaš na vso stvar. Plačujemo stare grehe za naš hitri razvoj!"

Baron se je počasi dvignil.

"Veš kaj, očka, jaz grem! Vrnil se bom, ko boš s tovariši poravnal vse vaše grehe!"

Res je odšel v vežo. Ko so zaropotala vhodna vrata, je Tadej vprašujoče pogledal očeta.

"Pusti ga. Nekje ima prav! Si bo že ohladil glavo."

Tadeju ni bilo vseeno. Njegov veliki brat je bil slabe volje. Lahko jo mahne k Bobu in potem ...

Ni čakal na dvigalo, ucvrl jo je kar po stopnicah. Preskakoval je po dve in dve in si dopovedoval, da je hitrejši od spuščajoče se kletke. In bi tudi bil, če bi se dvigalo med potjo vsaj enkrat ustavilo.

"Baron!" je zaklical.

V odgovor so zaropotala vežna vrata.

"Prekleto!" je siknil deček in še pospešil hitrost. Na eni od stopnic je izgubil ravnotežje. Pravzaprav mu je stopalo zdrsnilo čez kamniti rob in malo je manjkalo, da ni svinjsko pogrnil. Zadnji trenutek se je obesil na ograjo. Potem ni preskočil dveh stopnic, ampak kar pet.

Sunkovito je odrinil vežna vrata. Na ploščadi se je začel ozirati na vse strani, toda o velikem bratu ni bilo sledu. Ni maral, da gre z njim, zato se je potuhnil! In kadar se je Baron potuhnil, je Tadej vedel, da je vsako iskanje zaman.

"Ne pozabi na obljubo!" je zaklical v temo.

"Na kakšno obljubo?" ga je vprašala mama.

Tadej jo je šele zdaj zagledal.

Najbrž je prihajala s kakšnega sestanka, vsa lepo urejena, brez mreže ali plastične vreče v rokah.

"Ah nič," je rekel in odrinil vrata.

Za čudo ni nadaljevala z vrtanjem oziroma zasliševanj em in tudi njegovega zamujenega športnega dne ni omenila. V dvigalu si je oslinila prst in ga podrgnila nad obrvjo. Mogoče je na koži ostala sled njegovega dopoldanskega plazenja za zajčki?

Tako mu ni bilo treba skrbeti za izgovore, kje je bil in kaj je počel čez dan. Samo to ga je vprašala, če se je že naučil za jutri.

Pokimal je.

Ni se bal jutrišnjega urnika, pa tudi če bi zgoraj sedel za knjigo, mu snov ne bi šla v glavo. Misli bi mu neprestano uhajale za Baronom. Tako pa bo zlezel lepo v posteljo in skušal kar najhitreje zaspati z eno samo željo: da bi zjutraj, ko bo odprl oči, zagledal brata, kako spokojno spi v svoji postelji!

Tadeju se želja o bratovi vrnitvi ni izpolnila, čeprav se mu je sanjalo, kako je Baron sredi noči prilomastil v sobo, ga poljubil na čelo in s čisto novim motorjem zlezel v posteljo. Prvi dve uri pouka je vrtal po možganih, kako bi pobeglemu prišel na sled. Tu bi si morda lahko pomagal s slavnim detektivskim društvom, a kaj ko Domen ni znal misliti na nič drugega kot na Bibo.

Sklenil je, da bo takoj po pouku zavil na grajski ovinek. Vsaj eden od fantov bo znal namigniti, kam se je pogreznil njegov veliki brat. Po pravici povedano, to ni bil njegov prvi izostanek. Bila pa je prva noč, ko je Tadeja skrbelo zanj!

Takoj po pisanju prostega spisa "Kaj bi delal, ko bi bil razrednih, jo je ucvrl v prvo telefonsko govorilnico. Iz žepa je izbezal kovanec in ga spustil v režo telefonskega avtomata.

Zavrtel je domačo številko. Ob dotiku mrzle slušalke ga je streslo po vsem telesu, a se je požvižgal na neprijeten občutek. Požvižgal se je tudi na to, da je zaradi skrbi, kaj je z bratom, pisal spis slabše, kot bi ga sicer. Preprosto se ni mogel razpisati in zdelo se mu je, da naklada brez pravega smisla ...

Dolgo časa je zvonilo na drugi strani. Tudi če bi Baron spal, bi se moral zbuditi.

Odložil je slušalko in počakal, da je kovanec zaropotal v predalček z loputo. Čez pet minut bo poizkusil še enkrat. Ker ni bilo nikogar, ki bi silil v govorilnico, je sedel na prag in nastavil obraz soncu.

Vendar pa ni dolgo užival.

Debela ženska ga je hripavo ozmerjala:

"Kaj le posedaš tukaj, saj še do telefona ne morem!"

Tadej se je molče pobral. Naslonil se je ob steno in ker ni imel početi drugega, je pritisnil nos k steklu. Pogled ženske se je zaradi njegovega nesramnega početja ves spačil. Bila je tako smešna, da ji je z veseljem pokazal jezik. V resnici pa ga je prav malo brigalo, kaj je imela na vesti. Brbljala je nekaj o vremenu, pa o vnukinji in nazadnje o povabilu na kosilo.

Tako je zavlačevala, da se je Tadej že bal, kaj bo z Baronom. Navsezadnje mu bo še ušel, pa tudi odmora bo že konec. Z rokama je pomignil babnici, naj pohiti. Ta pa mu je iz babjega maščevanja pokazala hrbet in nadaljevala z naštevanjem jedilnika. Izkazalo se je, da je ona tista, ki bo pripravila kosilo.

"Pohitite, voda na krompirju vam je že povrela, pa mast se žge!" je zavpil Tadej.

Tudi to ni pomagalo. In ko je že skoraj čisto obupal, je slušalka zaropotala na vilice.

"Sramota pa takšna,. je zahropla ženska.

Deček se je naredil slepega in gluhega. Kovanec, zdaj že vroč od stiskanja v dlani, je spustil v zarezo.

Zvonjenje in upanje sta bila zaman.

Le kam se je potuhnil njegov veliki brat? Se je vrnil k očalarici? Če jo je mislil popihati za dlje časa, bi mu vendar lahko zaupal!

V križišču se je požvižgal na rdečo luč. Pripravljen se je bil spreti tudi z miličnikom. Ne bi se ustavil niti ob žvižgu piščalke in plavi angel bi moral teči za njim prav do šole ...

Na postajališču mestnega avtobusa se je s spretnim slalomom prebil med čakajočimi potniki in ves zadihan planil v šolsko poslopje. Po tišini na prostranih hodnikih je sklepal, da je glavni odmor že odzvonil. Plevničke k sreči še ni bilo v razredu. To je ugotavljal ob pogledu na Tomaža, ki se je obešal na vrata.

Kar vrgel se je na svoj sedež. Iz torbe je izvlekel zvezek z domačimi nalogami. Od nikogar je ni prepisal, zmanjkalo pa mu je časa, da bi z Maticem primerjala rezultate.

Plevnička je vkorakala v razred z dvignjeno glavo. Bliski, ki so ji švigali iz oči, so delali krivico vsemu razredu. Fantje je niso še niti razjezili, pa bi jih že rada utopila v žlici vode.

"Tadej, ti si se odločil, da ne boš spoštoval šolskih pravil. Kaj si počel po zvonjenju zunaj razreda?" . "Moral sem na telefon," je odkrito priznal. "Ne laži! V zbornici te ni bilo."

"Bil sem na telefonu in pika!"

To, da je šel do telefonske govorilnice, ni stare nič brigalo. Na zbornični telefon ni maral, saj so starčki in starke vlekli na ušesa, kaj je tako prekleto važnega, da jih gnjavi.

"Prav.. je pokimala Plevnička in nadaljevala z mirnim in hkrati maščevalnim glasom. "S teboj človek ne more zlepa."

Kdo pravi da ne? Čisto po pravici ji je povedal, kje je bil, razjezil se je šele potem, ko je začela stresati nad njim svojo premoč.

"Imaš že kakšen ukor?" je vprašala mimogrede.

Tadej je odkimal.

"Čudno! Vse kaže, da te preveč ujčkamo. Predlagala te bom za ukor po razredniku. Mislim, da ga zaslužiš .. Če še ta ne bo pomagal, pripiši posledice sebi. Bolj ko je človek uvideven s teboj, nesramnejši postajaš!"

"Nič nisem nesramen! Moral sem na telefon in če nisem šel v zbornico, je moja stvar."

"Ne mislim razpravljati naprej! Dobro 'veš, da šolskega poslopja ne smeš zapuščati niti med odmori. Kako bi pa bilo, če bi vsi ljubljanski šolarji med odmori smukali po mestu?!"

To je bilo Plevničkino pravilo. On pa je dobro vedel, da je že veliko osmošolcev med glavnim odmorom pohitelo v bližnjo slaščičarno na kos torte ali kavico s smetano, pa zaradi tega ni bil še nihče kaznovan.

In ženska mu je grozila z ukorom ravno zdaj, ko je obljubil Baronu, da se bo potrudil v šoli. Potrudil že, ne bo pa se pustil poniževati!

Pograbil je domači zvezek in ga potisnil v torbo. S pogledom je ošinil sošolce, ki so s pridržan im dihom spremljali njegovo početje.

"Kako?" je obsedela Plevnička.

Gledala je za njim, kot bi jo ošvrknil s koprivo.

"Ja, grem," je rekel, odrinil vrata in jih za seboj zaloputnil. Tako niti ni slišal Plevničkine grožnje, kako se posledic svojega obnašanja niti ne zaveda. Morda se jih res ni, samo zdaj je moral proč. Kam daleč, drugače bi še ponorel!

Pijančki so čepeli za točino mizo in počasi srebali iz kozarcev alkohol najrazličnejših barv in okusov. Za ropot, katerega so za njihovimi hrbti povzročali mulci s potezanjem in pritiskanjem, se še zmenili niso. Pokalo je, se bliskalo, brnelo in cingljalo. Srebrne kroglice so z bliskovito hitrostjo švigale med svetlečimi žarnicami in zvončki. Na sosednjem avtomatu so pred puškino cevjo rasle in izginjale morske in gozdne pošasti. Slavni strelci so potapljali podmornice ter klatili letala kot zrele hruške z drevesa. Računalniki so risali na papir čudne mežice. Po ovinkasti cesti sta se prehitevala motorista. Kar izzivala sta nesrečo. Glavni voznik je sedel na stolu in zaverovano obračal krmilo. Napake niso prinašale smrti, pač pa kazenske točke.

Pred Tadejem se je odpiral nov svet, katerega je doslej bolj slabo poznal. Odpiral pa se je tudi nov čas, saj je ob tej uri Tadej navadno sedel pri pouku in ni imel pojma, kakšno življenje se je medtem odvijalo po mestnih ulicah. Samemu sebi se je zdel kot majhen nepridiprav; izza steklenih vrat trgovin in lokalov so kukale tovarišice, pa tudi njegova stara dva, in mu žugali: ,Le čakaj, mulc! Kaj počneš ob tej uri zunaj šole?'

In dlje ko je razmišljal, bolj se je smejal svojim prividom. Vseeno pa je sklenil, da bo z obiskom grajskega ovinka še malo počakal. Ob tako zgodnji uri najbrž še sameva v soncu in je popisana ograja edina sled, da se tam zbirajo junaki s svojimi jeklenimi konji.

Počasi se mu je zazdelo izostajanje od pouka razburljivo dejanje. Namesto da bi se potil pri kontrolki, je gledal pisane lučke in prisluškoval sto in sto glasovom. Medtem je njegov stol v razredu sameval in tudi naslednjo uro njegova malenkost ni bila v nevarnosti, da bi ga biologarica presenetila s kakšnim neprijetnim vprašanjem.

In opravičilo? Se bo že nekako znašel. Ojunačil se bo in razredni¬čarki na štiri oči pojasnil, kako nevzdržen je odnos Plevničke do njega. Dovolj dolgo si je grenil življenje z nepotrebnimi strahovi! Čeprav ga je Baron pustil na cedilu, mu je vseeno odprl oči. Občutek, da je mali nepridiprav, je počasi hlape!. In da si še naprej ne bi kvaril razpoloženje z razmišljanjem, je segel v žep po kovanec. Ravno prav za dirko! Moral je samo še počakati, da se izprazni stol pred njim.

Takrat pa je v zakaj eno kraljestvo vdrl moški s filmsko kamero na rami. Za njim sta se zgnetla snemalec zvoka in dolgolasi pomočnik, ki je nosil na dolgi palici nekakšen mikrofon. Smešno odpravo je zaključeval bradat možakar. Vse navzoče je v imenu televizijske ekipe zaprosil za odgovore na nekaj zastavljenih vprašanj.

"Jaz že ne bom odgovarjal!" se je razburil zavaljen rdečeličen možakar. "Raje vprašajte žogobrcarje, če jih ni sram, ker jih je en sam Kurtovič ugnal v kozji rog. Ob koncu prvenstva bodo pa že spet stokali, kako nimajo dovolj zagretih navijačev!"

Starčka z veliko bradavico na koncu vijoličastega nosu je tiščalo nekaj čisto drugega.

"Ja, ja," je zaškripal. "Morali boste kam drugam. Pri nas nimamo punc. Kdo bo pa gledal samo dedce na ekranu?"

Pa je število "dedcev" hitro upadlo. Skupina fantov se je izmuznila na ulico. Najbrž niso marali, da bi njihovi domači videli, kje zapravljajo čas in denar.

Televizijci so preslišali prijazni pripombi. Tadeju se je zdelo, da morajo imeti debelo kožo in kosmata ušesa, drugače ne bi zdržali pri svojem delu.

"Zanima me, kaj ste po poklicu?" je bradač ogovoril fanta ob ekranu z motorjem.

Snemalec, ki si je utiral pot do njiju, je Tadeja odrinil in mu za nameček stopil na nogo. S prostim očesom je naravnost zavpil: ,Umakni se že, gnida postopaška!'

Volan je obmiroval, motor pa je še naprej rezal ovinke in drsel po poljih in travnikih. Številke v okencu so seštevale kazenske točke in kvarile fantu rezultat.

"Na tehnično hodim."

"Potem si še učenec?"

Fant je pokimal.

"Pa zdaj nimaš pouka?"

"Zadnji uri sta nam odpadli."

Pomenljivo se je zarežal in dal jasno vedeti, da ni čisto res, kar pravi.

"In kaj počneš v prostem času?"

Brez odgovora.

"Pogosto zahajaš semkaj?"

Pokimal je, potem pa se premislil in hitro odkimal.

"Pozimi večkrat kot pa zdaj. Saj se nimam kam dati."

Na vprašanje, kaj je njegov življenjski cilj, je za hip nagrbančil čelo. Pogled mu je ušel na drveči motor.

"Da bi veliko zaslužil in si kupil dober motor ... Pa da bi veliko plesal ... "

"Stop!" je zavpil bradač.

Snemalec se je ozrl za Tadejem, češ kje si strigalica mala, da te spet ne pohodim. Pa Tadej ni povesil pogleda, niti se ni skril za druge. Kljubovalno je zrl snemalcu v oči in se pri tem šobil.

"Drugič se ne nastavljaj!"

Saj se ni! Samo fantovo tekmovanje z motorjem je spremljal. To pa ni bilo nič prepovedanega. Oni so naredili zmedo, ko so pridrli noter in jih zmotili!

Bradaču mladeničevi odgovori niso niti malo ugajali. Svoje razočaranje je glasno pokazal s pripombo:

"In to naj bi bili bodoči stebri naše samoupravne družbe! Šef takšnih odgovorov ne bo pustil v javnost. Če ne dobim boljših odgovorov, je bolje, da storniram oddajo!"

Snemalec ga je poskušal potolažiti, da se vnemajo za motorje in ples pač fantje določene starosti in vzgoje. Na enem primeru še ne sme vsega posplošiti.

"Glede vzgoje se strinjam, ni pa starosti v človekovem življenju, ki bi mislila samo na zabavo. Brez dela je življenje prazno, pa naj gre za odrasle ali pa za te ... "

Hotel je reči "klince", pa se je ugriznil v jezik in pokazal na Tadeja: "Še z njim poizkusim, čeprav mi že njegov videz ne vliva posebnega upanja!"

Presneta goflja! Kaj bi starček dal za takšne lase! Tako pa je imel na glavi letališče za muhe in so mu vse kocine udarile v brado. Na njegovem mestu bi se nad takšno zunanjostjo zjokal! Iz protesta se je hotel umakniti, pa je bradač vztrajal pri svoji želji. Poleg tega so ga obdajali radovedneži kot živ, neprebojen zid.

"Velikokrat prideš sem?"

Tadej je odkimal.

"Skušaj odgovarjati s celim stavkom, tako kot te učijo v šoli!"

"Ne, ne pridem velikokrat sem. Danes sem prišel zato, ker sem bil jezen. No, ne jezen ... Bilo mi je dolgčas."

To, da se je sprl z matematkarico, bradača res ni brigalo.

Dolgočasil si se, poleg tega si bil malce slabe volje, pa si se prišel sprostit, kaj ne?"

Pokimal je, saj ni imel kaj ponavljati v celem stavku. Že tako se mu je zdelo, da se obnaša kot papiga.

"Pa prideš večkrat?"

"Ne pridem velikokrat. V šoli ne vidijo radi, če se zbiramo tukaj. Pravijo, da okolje ne deluje preveč vzgojno. Hodim še v osnovno šolo."

"Pa se ne bojiš kazni? Če te bodo takole videli v naši oddaji, jim ne bo vseeno."

"Ne, ne bojim se. Nikogar se ne bojim!"

Požel je val smeha, vendar je strogi bradačev pogled hitro utišal radovedneže.

"Si si tudi ti postavil za življenjski cilj motor ali avto?"

Tadej je odločno odkimal.

"Le kaj bi z njim, ko pa je bencin tako drag, pa tudi neenakost med ljudmi povzroča. Nekateri žrtvujejo svojemu prevoznemu sredstvu več časa in ljubezni kot pa družini."

Zdelo se mu je, da je napravil na bradača dober vtis in sklenil je lagati do konca razgovora.

"Veliko bereš?"

"Vinetou je že za menoj. Raje imam naše pisatelje."

"Pa te pri branju kdo usmerja? Tekmuješ mogoče za bralno značko?"

"Tekmujern od drugega razreda, pa tudi novinarski krožek obiskujem."

"Lepo," se je kar topil bradač. "Pa imaš poleg tega še čas za kakšne hobije, hočem reči konjičke?"

Tadej se je zamislil. Pobiranja žog na nogometnem stadionu res ni mogel obešati na veliki zvon, pa čeprav je šlo za prvenstvene tekme.

"No, saj tudi to, kar si že povedal dovolj zgovorno priča o tvoji pridnosti, " ga je bradač rešil iz zadrege.

Hotel je samo še vedeti, zakaj se je odločil za takšno pričesko.

"Ne vem," je skomizgnil deček. "Malo zato, ker je zdaj ravno v modi. Poleg tega pokažem z njo brez besed, kaj si mislim o domačih, pa o šoli in o vsem, kar nas obdaja."

"Ti bi torej rad drugačen svet?"

"Ja, pravičnejši, bolj odkrit ... "

"Tole zadnje bom izpustil.. je šepnil bradač snemalcu. "Če bi govoril o vojni, potem ne rečem. Drugače pa bo še kar uporaben."

Morda je snemalcu postalo celo žal, da ga je ob prihodu tako svinjsko pohodil.

Televizijska ekipa se je premaknila in okrog avtomata z motorjem je nastalo zopet zatišje. S tem pa je naraslo Tadejevo upanje, da se bo lahko še sam poizkusil z dirko.

Počakati je moral fanta, ki se je odločil še za eno vožnjo. "Pa res bereš slovenske pisatelje?" ga je dregnil, preden je obrnil krmilo in zdrvel po navidezni cesti.

Tadej je pokimal.

"Sarno moje najljubše. Čtivo navadno prepišem med odmorom, bralna značka pa je za pridnejše od mene. Do lanskega leta sem še tekmoval, potem pa se mi je zdel program preveč zastarel. Nič sodobnega ni bilo."

"Fant, dobro si našel bradača!"

"Povedal sem mu tisto, kar je hotel slišati. Zakaj mu ne bi ustregel."

Poba ga je še enkrat občudujoče lopnil.

"Vidiš, takega te imam rad! Prej pa si govoril tako prepričljivo, da sem ti še jaz nasedel."

Spoprijateljila bi se, in fant bi mu celo prepustil krmilo, pa je Tadej zagledal skozi okno Janija. Pravzaprav mu je padla v oči njegova rdeča Honda.

Pokromani deli motorja so se v soncu svetili kot stotera ogledala.

"Je bil Mare kaj tukaj?" se je Jani zadrl med vrati.

"Kateri Mare?" je vprašal eden izmed fantov.

"Tisti brez motorja."

Fant je odkimal. Se preden pa se je Jani vrnil k motorju, je Tadej stekel za njim in ga ujel za roko.

"Barona iščem. Si ga kaj videl?"

"K Vžigalici je prisedel. Vsak čas bosta tukaj."

Res se je že naslednji trenutek razleglo z začetka ulice novo bobnenje. Ni bil Vžigalica, pač pa Mare številka dve.

Pristal je ob Janiju.

"Gremo?"

Jani se je jezil na Mareta številka ena.

"Presneto, on pa obljube! Peš naj pride za nami!"

To je pomenilo, da so se odpravljali na izlet. Če bo hotel videti Barona, bo moral z njimi.

"Lahko prisedem?" je vprašal Janija.

Izbral ga je zaradi bleščečega motorja, pa tudi Jani je bil v redu fant. "Vžigalica in Bob sta tudi že za nami," se je površno ozrl Mare številka dve.

"Gremo!"

Preden je Jani speljal, se je z roko prepričal, če se je Tadej utaboril, tako kot se spodobi. Potem je zapeljal v glavno ulico. Z glasnim ropotom so mu sledili še štirje motoristi, oviti v modrikaste oblačke izpušnih plinov.

Tadej se je oklepal Janija in od strani opazoval možakarja za volanom, kako jih je previdno prehiteval. Verjetno se je zavedal, da motoristi ne vozijo s polno močjo. Na zadnjem sedežu se je šopiril majhen mulc, ženska pa je buljila vanje kot v prikazni z drugega planeta. Gotovo sta s starim tekmovala v opravljanju, saj so imeli odrasli zmerom kaj proti motorjem in razigrani mladosti. Zaradi usnjenih oblačil in sproščenega vedenja so v njih videli nekakšne upornike in slabiče, ki so podlegli slabim zgledom presitega in vsega naveličanega Zahoda. Tako si Tadej ni mogel kaj, da ne bi pokazal mulcu oslov. Malega je vrglo od jeze. Nekaj je kričal staremu in kazal s prstom, pa so motorji preveč bobneli, da bi ga očka razumel ...

"Nabij gas do fula!" je zavpil Tadej.

Jani ni hotel nič slišati. Še celo zavrl je. Očitno je spoštoval predpise. Mulc se je za silo pomiril. Kaj je počel naprej, Tadej ni več videl, saj mu je pogled zastrl Janijev široki hrbet. Stegovati se ni maral - dobro je vedel, da vozniki najbolj sovražijo, če se njihov sopotnik obnaša, kot bi sedel na stolu ...

"Reva si! Pustiš se vsakemu Petrčk!"

"Kakšnernu Petrčku?" se je zarežal Jani.

Le slutil je, kam je deček meril.

"Nekaj jih poznam. Eden se slini okrog mene na nogometnem igrišču. Ves neumen je na moje kratke hlače!"

"Veš, Tadej, včasih se mi zdi škoda, da nisi tak kot drugi fantje tvojih let. Po pouku jo mahnejo v bazen plavat ali pa obiskujejo tečaj tujega jezika ... "

"Daj, daj," je vzkliknil Tadej. "Še k modelarskemu se mi ne ljubi več."

"Tvoja mama se bo razjokala, če boš tako nadaljeval."

Tadej ni vedel, kaj je udarilo v Janija. Takšnih morskih ni bil sposoben izvreči niti preljubi Baron v svojih najslabših trenutkih.

Vendar pa se fant ni spustil v razlago svojih pametnih misli. Privil je ročico, da je zapelo iz vseh šestih izpušnih cevi. Po svojem videzu so spominjale na orgle. Ni pa se nagibal naprej kot večina fantov, ampak je sedel vzravnano in se pri tem držal za krmilo, ki je kot nekakšno rogovje davno izumrlega goveda segalo daleč nazaj. Namesto slike na televizij¬skem ekranu se je pred njima odpirala cesta, veter se je spreminjal v glasbo, občutek hitrosti pa je bil opojnejši od še tako močnega napoja v kristalnem kozarcu. Vse to je občutil Tadej in najraje bi zavriskal od veselja!

In še nekaj je opazil. Kadar se je peljal sam z Baronom (pravzaprav je od njune zadnje skupne vožnje minilo že sto let!), so se šoferji požvižgali na njiju. Pri petih jeklenih konjih, z jezdeci v pisanih oblačilih, pa ni nobenemu padlo niti na kraj pameti, da bi jih podcenjeval in izsiljeval prednost. V skupnosti je moč! In zdaj se je tudi Tadej počutil močnega in pomembnega.

Škoda, ker je ravne ceste kmalu zmanjkalo. Začeli so se ovinki. Potihoma jih je preklinjal, saj se je bal, da mu bo pri veliki hitrosti zmanjkalo moči v rokah. Ne bo se mogel obdržati na sedežu. Omahnil bo in se na asfaltu raztreščil kot zrela lubenica. Ni pa se upal prositi za bolj umirjeno vožnjo. Janija bi njegov strah spodbudil k še drznejši vožnji. Hotel bi se namreč izkazati kot neustrašen voznik.

Na desni sta puščala fante za seboj. Mitja je na svoji kroski že pošteno zaostal. Fantje so jima mahali, Bob pa se je muzal, kot bi vedel, da preživlja Tadej smrtno grozo ...

Ko pa je hotel končno le stegniti jezik, je zaslišal za seboj bratov zategli žvižg.

"Baron bi ti rad nekaj povedal," je Tadej izkoristil priložnost.

In res je Jani zmanjšal hitrost. Pustil je Vžigalici, da ga je dohitel.

"Če hočeš, lahko zamenjava s Tadejem!"

Jani je odkima.

"Fant si je izbral mene. Sicer pa naj se sam odloči!"

Tadej je kljub strahu vztrajal na svojem mestu. Če bi se zdaj presedel, ga Jani ne bi nikoli več vzel s seboj. Tolažil se je z upanjem, da do cilja ni več daleč.

Veliki brat ni dolgo tečnaril.

"Prav! Samo pazi nanj!"

Lepo, da ga je začelo skrbeti.

"Pa imaš sploh ključ?" je Vžigalica zaklical Janiju.

Fant se je samo zarežal.

"Kakšen ključ?" je hotel vedeti Tadej.

Zaradi ropota in vetra je moral vprašanje ponoviti.

"Ko smo šli zadnjikrat k meni, nas je spral naliv. Pozabil sem ključ. Premočeni kot cucki smo razbili straniščno okno. Stari še zdaj ne ve."

Tudi lepo! Tadej je poznal Janijevega očeta iz Baronovih pripovedi. Imel je več počitniških hišic in je v to, kamor so zdaj jezdili oni, bolj poredko zahajal. Drugače je fantje ne bi izbrali za svoj drugi dom. Baron je večkrat pol v šali pol zares pripomnil, kako ni pravice na tem svetu. Tako zelo si je želel svojo sobo, da bi jo opremil po svojem okusu in ne tako, kot sta hotela stara dva. Poleg tega bi lahko povabil prijatelje. Malo bi pili, klepetali in vmes poslušali kasete. Toda mama je naredila kisel obraz, že če je kdo samo položil kazalec na zvonec ... Jani je po drugi strani lahko menjaval hiše in ne samo sobe. Vseeno pa fanta zaradi tega ni sovražil! Jani se nikoli ni šel snoba, ampak je z vsemi delil slabo in dobro.

Takoj po odcepu z glavne ceste so asfalt zamenjale luknje. Dobrodo¬šlico jim je izrekel oblak prahu. Razvila se je bitka za čelo kolone. Tisti spredaj so požrli manj svinjarije in tako so svetleči se motorji zasedli cesto kot hrumeč orkan.

Janiju je uspelo zadržati vodilno mesto. K sreči se je Tadejev strah pred padcem vztrajno manjšal. Privadil se je hitrosti in zavijanju in počasi je začel celo uživati. Tako mu ni bilo prav nič po volji nenadno zaviranje.

Hotel je že vprašati, kaj je, pa je na svoji levi zagledal avtobus. V mogočni senci se je počutil čisto majhnega. Za zaprašenim steklom je šofer preklinjal v brado, saj je moral zavirati, potniki pa so z zaguljenimi pogledi buljili vanje. Verjetno so negodovali nad prihodom mestnih frajerjev. Ne samo, da nepridipravi niso nič delali, ampak so s svojim vedenjem slabo vplivali na njihove sinove in hčere. Vrteli so jim glave z navideznim bogastvom, ki se skriva v mestih in do katerega se da dokopati brez posebnega truda.

Tadej s takšnih izletov še ni imel izkušenj, bil pa je prepričan, da odrasli pretiravajo. Z zasedbo vikenda še ne bodo razdejali njiv in polj, pa tudi njihovim otrokom ne bodo zmedli glav. Pravzaprav pa sta si vas in mesto že zdavnaj podala roko in je tiste prave kmetije srečal samo še v hribih.

Za avtobusom je ostalo v zraku na milijone prašnih delcev. Prometni znaki za omejitev hitrosti, razkopan rob ceste in opozorilne palice so napovedovali, da se bodo kmalu lotili širjenja in asfaltiranja cestišča. Tadeju ne bo drugič več škripalo med zobmi in tudi sline mu ne bo treba nabirati v ustih. Tako pa je pozabil na veter in pljunek se mu je razmazal po licu. Moral si ga je obrisati s potegom dlani.

"Je še daleč?" je previdno vprašal Janija.

Pa fant ni imel časa za odgovor. V vzvratnem ogledalu je zagledal Mareta številka dve, kako je dajal z roko znak. Kar takoj se je odločil:

"Scat!"

Hrupna skupina je zapeljala k robu. S širokimi koraki, kakor stopajo kravji pastirji v znamenitih kavbojkah, so jezdeci zabredli v prašno travo. Tudi Tadej je zlezel z motorja, čeprav ga v mehurju ni tiščalo. Ni pa maral izpasti kot nekaj posebnega, zato se je napel in iztisnil tistih nekaj kapljic. Res je lepo, če so složni. Vsi za enega, eden za vse!

Šele s sedeža je opazil dve ženski, kako sta se upogibali med zelenjem in se od časa do časa ozrli k njim. Kljub obilici dela in bolečinam v križu sta imeli dovolj časa za nasmihanje in zgroženo odkimavanje. Kako smešni so ljudje! Gotovo sta se jezili nanje, namesto da bi jim bili hvaležni, ker so po svoje skušali pregnati sušo.

Janijev pobeg pred fanti je Tadeja še dodatno navdušil. Oziral se je v prašen oblak, ki je zakrival zaostale jezdece.

"Pazil!" je zavpil Jani.

Namesto s piskajočim smerokazom je nakazal spremembo smeri kar z roko.

Prek izsušenega jarka sta skočila na stezo. Čeprav se je Tadej oklepal prijatelja, ga je nevidna sila dvignila v zrak. Malo je manjkalo, da ni zgrešil sedeža in svinjsko pogrnil.

"Je vse v redu?" se je zarežal Jani.

Tadej je zamolčal pretres ritnih možganov. Takoj ko je bilo mogoče, se je ozrl in spremljal skoke tovarišev. Vžigalica je pri pristajanju grdo zaklel. Najbrž se je ustrašil za izpušno cev!

Počasi je zasledovalce zakrilo grmičevje. Steza se je vse bolj vzpenjala in modrikast dim je silil Tadeja h kašljanju. Čeprav je imel vonj po mešanici za motor raje od mamine dišeče vode, spravljene v lepo oblikovani steklenički, si je vroče želel ravnejšega cestišča.

Grmovje je po nekaj sto metrih zamenjal nasad jablan. Veje, obtežene s sočnim bremenom, so kar klicale po obiranju. Tadej je pospešeno požiral sline, čeprav vsa jabolka še niso dozorela. Kaj bi dal, da bi dosegel enega, samo enega, pa je bil kljub stegovanju prekratek vsaj za pol metra. Za silo ga je pomirila Janijeva pripomba, naj že enkrat miruje, saj ni v cirkusu, ko pa bodo prišli na cilj, se bo lahko nažrl jabolk, kolikor mu jih bo srce poželelo.

To je že lepše zvenelo! Prav res si je želel osvežiti usta.

Zdaj ko ga ni več razburjalo sadje nad glavo, se je v miru razgledal po pokrajini. Drugačna je bila od tiste, kamor sta se peljala z Baronom na izlet. Namesto gora okrog "zajčje dobrave" so jih obdajali mehki valoviti griči, porasli z gozdovi. V zahajajočem soncu je drevje dobilo rdečkast nadih, da se je Tadeju zdelo, kot bi vso pokrajino opazoval skozi očala z rožnatimi stekli. Najbolj ga je očaral mogočen hrast, ves črn v svojih sencah, iz katerih je puhtel večerni hlad, pomešan s šepetom o človekovi minljiv osti in hrastovi večnosti. Kdo ve, koliko let je že kraljeval na travniku! Morda nekoč ni bil tako zelo osamljen in je okrog njega rasel gozd, katerega je potem počasi izkrčila človeška roka pri iskanju plodne zemlje? Do živega mu ni mogla niti strela, ki se mu je zažrla v lubje. Še naprej je kljuboval zimam in neurjem ter nudil varnost številnim pticam, ki so ga obletavale, v njem izginjale in se zopet rojevale iz listnatih oblakov.

In prav v njegovo zavetje se je namenil Jani. V mraku sta med ptičjim žvrgolenjem razjahala jeklenega vranca.

Fant v usnju je zaplesal čuden ples.

"Kar za mano, da se znebite prahu in uši!" je skušal Jani prevpiti glasne stroje.

Usnjeni podplati in gumijasta kolesa so začela tlačiti travne bilke. Tadej se ni menil zanje, ampak je stekel za Janijem. Ob pogledu na žuboreč potok s tolmuni, je pozabil na jabolčno pojedino. Nekaj časa je opazoval pet, šest ribic, ki so ob njegovi navzočnosti živčno švigale sem in tja. Dokončno jih je prestrašil Jani. Med razposajenim poskakova¬njem si je slačil hlače. Bradati Bob ga je prehitel. Nag je butnil v tolmun, da je z glasnim pljuskom špricnilo na vse strani. Potem sta z Janijem v en glas zatulila, kako voda sploh ni mrzla.

Z dretjem sta privabila samo Barona, ostali pa so raje sledili Maretu številka dve, ki je dobro poznal pot med leskami na drugi strani jase. Le še Tadej je stal ob potoku in ni vedel, kako naj si umije obraz. Slačiti se ni maral. Sramoval se je svoje golote, saj je bil v primerjavi s fanti še ves zelen.

"Pridi no, prašiček!" je zabrundal bradač.

"Ne bomo dolgo, zato pohiti," je še Jani dodal svoje povabilo.

Šele na Baronov klic, naj nikar ne bo zmrznjena reva, je zmetal obleko v travo in se predal hladnemu objemu. Istočasno se je tolažil, da fantje v njegovih letih niso bili nič bolj "korenjaški".

Začeli so se loviti. Ker je bil Tadej najmlajši, je čast lovilca doletela prav njega. Kar takoj se je pognal proti bradaču. Čeprav je ta stekel na drugo stran, ni ušel za dolgo. Veliko prožnejši in spretnejši deček je bil v trenutku pri njem. Prvič je zgrešil in zviška priletel v vodo. Pri drugem skoku pa se Bob ni več izognil prijemu.

Baron in Jani sta jo ubrala vsak na svojo stran. Med čakanjem, za katero žrtev se bo Bob odločil, je Tadeja začelo mraziti.

"Ven grem," je pošklepetal z zobmi.

Odpravil se je na iskanje hlač, ki so se pogreznile v travo. Zdaj se fantje v vodi niso več smejali, ampak že konjsko rezgetali. Tako razposajenih jih še ni videl. Počasi pa je tudi njih začenjalo zebsti in še preden je Tadej ugotovil, s čim bi se lahko obrisal, je Jani pritekel iz vode in ga plosknil po riti. Pod srebrnimi kapljicami je zrasla rdečkasta lisa, ki je prijetno grela ...

Kot bi mignil, se je Jani vrnil z odejo. Skrbno je zavil Tadeja v mehko in voljno blago. Šele potem je poskrbel zase. Hlače si je navlekel na makro kožo, fantoma v vodi pa je zavpil, naj se ne obirata predolgo, razen če ne mislita crkniti od mraza.

Tadej se je ves zavit s težavo prebijal skozi grmovje. Mahal jo je po komaj opazni stezi; tako so bili bolj glasovi fantov tisti, ki so ga varno pripeljali do lesene hišice z veliko teraso, zbito iz desk in prevlečeno s temno rjavim zaščitnim premazom.

"Kar začnimo! Bodite kakor doma!" je zaklical Jani.

"Potern pa raje grem," se je pošalil Vžigalica.

Tadej je ves zavit komaj čakal, da bo zagorel ogenj v kaminu. Trije so se gnetli okrog kurišča in zlagali drva. Nad vžigalico so se vejice svetlo vnemale, a ravno tako hitro tudi ugašale.

"Premalo papirja imamo," je ugotovil Mare številka dve.

Nekje je našel star jutranjik. Z njim je šlo laže. Zagorel je kot za stavo, spremljan z zmagoslavnimi vzkliki. Tadej je razpostavil svoje cunje po kamnitem robu, da bi iz njih pregnal večerno vlago. Nastavil se je toploti plamenov, ki so plezali po dračju in počasi vnemali debelejša drva. Odejo je spustil do pasu, da se mu je po gladki koži poigraval rdečkast sij. Sredi največjega uživanja sta v sobo prihrumela Baron in Bob. Kar teklo je od njiju, mrzla pa sta bila tako, kot bi ušla iz hladilnika. Tadeja sta skoraj izrinila izpred toplega "žrela" in za name¬ček ga je Baron skušal izluščiti iz odeje.

"Ne dam!" se je uprl deček.

Z obema rokama je pritisnil blago k sebi in se umaknil v najtemnejši kotiček sobe. Pri tem je uporno gledal predse. Če bi kdo stegnil roko in ga skušal razgaliti, bi ga gotovo popadel z zobmi.

Baron je zaklel, Bob pa ga je pomiril, naj se ne razburja preveč. Odprt kamin je čudovita reč. Kot bi trenil, se bosta osušila in ogrela.

"Vseeno naj se zaleti!" je vztrajal veliki brat.

Pri tem mu je kapljica spolzela z nosu na ustnico, in ščegetala ga je, dokler je ni odpihnil.

"Umaknita se! Vso toploto nam bosta odžrla!" se je pritožil Mare številka dve, Jani pa ga je utišal:

"Pusti ju, saj tako nimamo žensk, da bi se pozabavali z njimi!"

Vžigalica se je skremžil:

"Z Baronom nič ne rečem, z Bobom pa se jaz ne grem nobene zabave. Bi bilo ravno tako, kot če bi naskočil medveda!"

Krohot je napolnil sobo. Da pa ne bi bila njuna golota še naprej v posmeh, sta si nataknila cunje in se umaknila v ozadje. Šele zdaj je soba resnično zažarela.

"Ko ste se že naseksali z očmi, predlagam požirek!" je Jani dvignil steklenico z zlato rumeno tekočino.

Tadeju povabilo ni niti najmanj ugajalo. Prijeten izlet se bo spreme¬nil v popivanje in še kaj hujšega. Seveda so se Baronu takoj razlezla usta od zadovoljstva. Med prvimi je segel po steklenici. Še preden pa jo je ponesel k ustom, ga je Tadej ujel za roko:

"Obljubil si, da ne boš popival. Požrl si besedo!"

"Smern vprašati, do kdaj si bil danes pri pouku? Nič ti nisem rekel, ko si prisedel k Janiju na motor!" mu Baron ni ostal dolžan.

To je bilo res. Toda izostal je zato, ker ni maral več poslušati Plevničkinih izpadov.

"Vidiš, pa sva si bot," se je nasmehnil Baron.

Ponesel je steklenico k ustom in naredil nekaj požirkov. Potem je ponudil pijačo Bobu, ki je že lep čas iztegoval roko.

Tadej je gledal v brata, ni pa opazil pomenljivega nasmeška in dlani, ki so se dotaknile ustnic; zrl je nekam vase, poln jeze, ker mu stvari niso šle, tako kot si jih je zastavil. Izostanek od pouka konec koncev še ni pomenil, da je konec sveta. Izgovor si bo izmislil, teže pa bo prestopil šolski prag in brez jeze zrl v oči Plevnički, ki bo klatila kdo ve kakšne nesramnosti!

Pobral je odejo in ogrnjen vanjo sedel na preprogo iz merjaščeve kože. Pod ritjo je začutil ostre dlake, a se ni menil zanje. Tako od spodaj je opazoval čudno druščino in skušal pozabiti na skrbi.

Tudi Bob se je zvrnil k njemu.

" Tako laže pijem," je pojasnil, čeprav Tadej ni zaprosil za podrob¬nejšo razlago njegovega početja.

"Saj nismo na pogrebu!" je zavpil Mare številka dve, takoj ko je Jani vključil gramofon in se je razlegla orgelska glasba.

Vžigalica je izvrgel svoj "ne seri ga".

Jani jima je takoj ustregel. Glas orgel je odplaval kot svilena ruta v vetru. Namesto njega se je razlegla popevka s tops pops lestvice.

"Še meni Johna sprehajalčka!" je zaprosil Vžigalica.

Mare številka dve je bolj kot na pijačo mislil na prigrizek.

"Jej jabolka!" mu je svetoval Jani, pa lačnež ni bil zadovoljen.

"Saj nisem na šolskem izletu!"

" Jaz pa nimam delikatesne trgovine!"

Fantje so pozdravili gospodarjev odgovor. Jani jim je dal streho nad glavo. Poskrbel je tudi za njihovo žejo in počutje, le kaj so hoteli še več od njega!

Ob novi disko pesmi je Vžigalica zapel:

"To je tapravo!"

Zdaj je bil Bob tisti, ki je zagodrnjal "sranje"! Sto ljudi, sto okusov. Na tihem je upal, da se bo okus fantov z leti popravil. Čemu bi jih potem že zdaj moril in prevzgajal?! Raje je segel v škatlico. Tisto, kar je privlekel iz nje, je ustavilo Tadeju dih.

Dolgo injekcijsko iglo je pomočil v stekleničko z gosto, oljnato tekočino. S tresočo se roko je povlekel za bet. Kaj takega je Tadej doslej videl le v kinu, kjer so si junaki na platnu vbrizgavali pod kožo mamila. Postalo ga je strah. Le kako se bo znašel med njimi? Bledli bodo, se potili, bruhali in kdo ve kaj še, on pa jih bo moral gledati in poslušati. Že vbod igle pri zdravniku je sovražil, tukaj pa ...

Čakalo ga je novo presenečenje, saj si Bob ni zapičil svetleče se igle pod kožo, ampak je del tekočine izbrizgal v cigareto. Potem je injekcijo izročil Maretu številka dve.

"Ne, jaz ne bom. Imam raje sonček."

Kljub Maretovemu čvekanju je igla hitro dobila novega odjemalca. Vzplamtele vžigalice so za trenutek osvetljevale obraze. Globoko so vdihavali dim, pri izdihu pa so si usta zakrivali z dlanmi in ponovno vdihavali že izdihnjeni dim.

"Nimaš nobenega punka?" je positnaril Mare številka dve.

Bil je res zahteven fant.

"Ja, lublana je bulana, " je dodal še Tadej svojo željo.

"Ste zmešani? Kdo pa bo poslušal takšno sranje!" se je uprl Vžigalica.

"Imaš raje Travolto?" je zinil Bob.

"Nobenih skrajnosti nočem," se ni pustil Vžigalica. "Ker pa si me ravno vprašal, ti povem, da bi tistega traravolto z užitkom pomočil. Ponečedil bi mu svileno srajco, pa še s pobriljantiranih lask bi mu curljalo po tistem njegovem debilnem obrazku!"

Tudi Jani se je strinjal.

"Kdor ima vsaj kanec dobrega okusa, ne more mirno prenašati obnašanja pa tudi ne videza tega polakiranega fantka brez jajc. V vseh punkovskih pesmih, kar jih poznam, je manj laži in sprenevedanja kot v enem samem verzu tega odišavljenega manekena!"

"Tako je!" je zaploskal Mišo, zraven pa naravnost hrepeneče pogledal, kaj se dogaja z njegovim sončkom.

Jani je izbezal iz stekleničke tabletko in mu jo potisnil v usta. Zase je izbral zvezdico. Poplaknil jo je z nekaj požirki zlato rumene tekočine.

"Tudi jaz bi zvezdico!" se je oglasil Baron s svojega trona.

Še preden mu je Jani izpolnil željo, je Tadej skočil pokonci in se zaletel v brata.

"Tudi to je droga! Vem, da je! Ampak enkrat morava držati besedo!"

Kar tolkel ga je zdrobnima pestema in prekleto vseeno mu je bilo za odejo, ki mu je zdrsnila k nogam in je zdaj stopal po njej in jo mečkal. Iskal je besede razočaranja. Tam pod gradom mu je veliki brat ponosno kazal roko. Seveda ni bilo sledov vbodov igle ...

"Zakaj nama gre vse narobe? Dogovorila sva se, ti pa boš zdaj ves matast in zmešan. Ne maram te takega, Baron!"

Solze so se mu ulile po licih, in počutil se je tako prekleto osamljenega in prevaranega.

"Molči! Stokaš kot baba," ga je zavrnil Baron.

Tadej je res utihnil. Popolnoma nemočen se je vrnil k merjascu. Spustil se je na trebuh in ni ga motilo, ko so se njegove mehke dlačice spletle z ostrimi merjasčevimi kocinami.

"Žge kot ogenj," je zaslišal Boba.

Vlekel je iz oslinjene cigarete in skušal z besedami pretrgati tišino, ki se je naselila po Tadejevem vpitju.

"K vragu," je potihoma šepnil deček in si razmazal solze po obrazu, da je bil ves moker in slan. Preveč rad je imel življenje, da bi mirno gledal početje fantov. Najraje bi se zradiral. Da, želel si je domov in to še bolj kot takrat, ko se je dolgočasil v disku.

Tudi povabilo Mareta številka dve, naj se mu pridruži na divanu, je odklonil. Le zakaj bi se stiskal s fantom pol metra od tal, ko pa je bila preproga dovolj topla in udobna.

"Vedel sem, da me ne boš zapustil," se je zmagoslavno zarežal Bob.

Da bi podčrtal svojo skrb zanj, ga je pokril z odejo. Za nameček mu je postavil pred nos stekleničko s sprehajalčkom.

"Če vsi pijejo, boš tudi ti! Saj nisi več dojenček!"

Tadej je odkimal. Žganih pijač ni maral. Poleg tega bi se mama onesvestila, če bi izvedela, da se je samo dotaknil steklenice z alkoho¬lom. Baron bi to lahko pojasnil bradaču. Njegova beseda bi več zalegla, a kaj ko se je kujal na svojem prestolu ...

"Naj vložim pismeno?" je zaškripal Bob.

Še naprej mu je ponujal steklenico. Znal je biti zoprno vsiljiv.

"Od nekaj požirkov te še ne bo konec," se je vmešal Jani.

Tudi drugi fantje so se začeli zanimati za njegov pogum. Sam je bil kriv. Ko bi takoj sprejel steklenico, ne bi sprožil takšne radovednosti! Naredil bi le droben požirek, zdaj pa ga bodo vsi gledali v usta. In da bi se že enkrat rešil teh zvedavih pogledov, je pograbil steklenico. Po dveh krepkih požirkih ga je pozdravil zmagoslaven klic fantov.

Sprehajalčka je vrnil Bobu in s poscanim glasom zaprosil za kozarec vode. Ni ga peklo, samo neizrazit okus mu je še kar naprej plezal navzgor, kot bi se mu hotel izzviti iz požiralnika.

"Od dveh požirkov ni še nihče umrl," je Jani komaj krotil svoj smeh. Umrl res ne, samo tako čudno lahek je postajal. Zdelo se mu je, da lebdi v zraku in dlake zaprašenega merjasca so postale sestavni del leteče blazine.

Začutil je bradačevo dlan, kako je zašla med lase. Bohla ga je in ni se ji izmikal. Čemu bi se branil nežnosti? In ni se ji umaknil niti takrat, ko je zdrsnila na zatilje in od tam na še skoraj dekliško bežno roko. V višini komolca je našla pot pod odejo do njegovega gibkega telesa.

Hotel je zaprositi, naj glasneje navijejo gramofon, pa ni spravil glasu iz sebe. Samo za trenutek je odprl oči. Med fanti je krožile nova steklenica sprehajalčka, in na njenem steklenem površju se je od časa do časa ujel odsev plamena.

Tadej je z nosom podrgnil po preprogi, kot bi hotel prodreti vanjo. Glasno je zastokal, pa ga ni nihče slišal. Pravzaprav je zastokal brez pravega vzroka. Morda je hotel opozoriti Boba na svojo zaspanost - z božanjem ga je kljub prijetnim občutkom še dodatno uspaval. Ali pa je zastokal samo zato, ker se mu je zazdelo, da bi morali stokati od dolgočasja vsi po vrsti.

Tadeja je pošteno mrazilo. Hotel si je navleči odejo, pa je prsti niso otipali. Gol kot dojenček je ležal na ščetinah, okrog njega se je razlegalo smrčanje in hropenje. Ogenj v kaminu je že zdavnaj ugasnil in od vseh tistih toplih in čudovitih plamenov je ostalo le nekaj zrn žerjavice; po mačje so mežikala iz pepela. Ni čudno, da se mu je sanjalo, kako se kar naprej namaka v mrzlem tolmunu, travne bregove pa je prekrila debela snežna odeja.

Pa tudi v želodcu je čutil zoprno težo. Potipal je v temo, pa je zadel v nekaj trdega. Lahko da je bil nos. In pod nosom nekaj kosmatega in sluzastega. Bob! Presneto, da je bil on! Ustrašil se je, da ga je prebudil, pa je hropenje prenehalo le za trenutek. Ravno toliko, da je lahko potem nadaljevalo še glasneje in še bolj zastrašujoče.

Po vseh štirih se je splazil do težke, črne zavese. Takoj ko jo je odrinil, ga je izza šipe pozdravilo sončno jutro. In ko se je ozrl, ga je osvetljeni prizor spominjal na sliko padlih vojakov sredi bojnega polja ...

Čuden občutek v želodcu se je spremenil v slabost. Rignil je, da je zaropotalo, potem pa hitro pogoltnil pekočo slino. Da ne bi posvinjal tal, se je pognal na teraso. Objel ga je jutranji hlad, pomešan z žvrgolenjem ptic. Majhne pernate kepice so poskakovale z veje na vejo in se izgubljale v skoraj prozornih oblačkih meglic, med katerimi so še nekam boječe tipali jutranji žarki.

Ob leseni ograji je Tadej vtaknil prst v usta. Po kratkotrajnem davljenju, spremljanem s kašljanjem, je izpljunil slino. In ko je mislil, da je najtežje za njim, se mu je želodec obrnil in pravi curek svinjarije je brizgnil v travo.

Šele potem mu je odleglo. Ozdravljen je občutil vso lepoto prebuja¬jočega se jutra. Za zajtrk si bo nabral jabolk. Samo v rosno travo bo zagazil in iztegnil roko ...

"Danes bo še srečen dan, je zamrmral."

Resnično srečen, če mu uspe zbuditi Barona in ga odvleči iz tega prekletega gnezda! Hotel je ponj v sobo, pa je zagledal strjeno kri na zapestju. Zatresla so se mu kolena. Le kdaj se je porezal, ne da bi čutil bolečino?

Vtaknil je roko pod curek vode. Škropil je po kuhinjskem umival¬niku in se drgnil, toda o ureznini ni našel sledu. Mrzlično se je spravil še nad telo. Na stopalih ni razen umazanije opazil ničesar drugega, kolena in gležnji so bili brez prask in odrgnin, stegna, gladka in čvrsta z nekaj sivkastimi lisami, sledovi merjasčeve kože in umazanih tal. Potemtakem kri sploh ni bila njegova!

Z velikim odporom se je vrnil v zatohli in zatemnjeni prostor. Mare številka dve je dvignil glavo in nekaj zagodrnjal, potem pa se je spet pogreznil v fotelj. Tadej se je sklonil po majico, pa je zagledal spačen Bobov obraz. Ustnico je imel na več mestih prerezano in droben curek že strjene krvi se je vlekel pod kocinami do ovratnika srajce. Na preprogi se je svetlikal navoj žarnice.

Tadej je prestrašeno planil k bratu.

"Baron, zbudi se!"

Fant se je zganil, ni pa odprl oči.

"Hej, slišiš!"

Vse zaman! Kadar je imel njegov preljubi brat mačka, ga je lahko zbadal z iglami, ščipal in vlekel za lase.

"Poslušaj, domov morava! Ni še prepozno. Če si sposodiva motor, stara dva sploh ne bosta opazila, da naju ponoči ni bilo doma."

"Molči že enkrat!" je s težavo izdavil fant.

Njegov pogled je bil meglen in čudno odsoten.

"Ti si hotel z menoj, zato ne tečnari!"

Zopet se je pogreznil vase.

Z njim si ni mogel pomagati. Ampak tukaj ne ostane niti minute več! Kar sam se bo vrnil domov. K sreči se ni bal jeklenega konja. Iz žepa Mitjinega suknjiča je izvlekel ključ. Kroska se mu je zdela še najbolj krotka, pa tudi težka ni bila preveč. Fant mu bo oprostil izposojo!

S polen ob kaminu je potegnil hlače, vse pomečkane in pozabljene. Spodnjic niti ni iskal. Med potezanjem zadrge se je oziral za čelado in očali. Oboje je našel v veži.

Brez besed se je poslovil od speče druščine. Pravzaprav se jih je bal. Bal se je tudi svojega velikega brata in bradatega Boba, ki je ves omamljen grizel žarnice ... Kar najhitreje je želel priti v varno zavetje, pa čeprav ga stara dva ne bosta sprejela s šopkom cvetja in dobrodošlico!

Na glavo si je poveznil čelado in se še zadnjikrat ozrl po motorjih. Jutranja rosa se je svetila na njih; z grenkim spoznanjem je ugotovil, da bodo vsi ti srebrni konji počasi zarjaveli, tako kot so zarjaveli mladostni načrti njihovih jezdecev. Konji jih niso potegnili z mesta, čeprav so jim toliko zaupali in jih častili.

Žalostno, da je to občutil on, najmlajši med njimi.

Motor je zabrnel že ob prvem poizkusu. Tako mu ni bilo treba tekati in paziti na ravnotežje.

Po stezi je šlo bolj počasi, čeprav se je zavedal, da se s polževo vožnjo lahko kaj hitro znajde na zemlji. Dvignil je nogi in rešil hlačnice pred roso. V sadovnjaku je odločneje privil ročico. Na sadno pojedino ni niti pomislil. Vseeno pa je z drzno vožnjo kmalu odnehal. Pred njim je bil spust in nato jarek, ki ga je še kar spretno preskočil.

Na cesti se je strah pred neubogljivostjo stroja kmalu umaknil občutku ugodja, ko je s telesom rezal jutranji zrak. Prevzela ga je enakomerna pesem motorja in če je odkrito priznal, je veliko bolj užival v vlogi voznika. Tako se mu ni bilo treba skrivati za širokim hrbtom. Vajeti je držal v svojih rokah in kmalu se je spojil s konjem v eno samo bitje.

V vasi ni zmanjšal hitrosti.

Skrit pod čelado je predstavljal za zaspane vaščane Nekoga, in to z veliko začetnico. Ponižen deček se je umaknil slavnemu dirkaču, ki je brez strahu privijal plin. Lahko so slutili, da se pod čelado skriva kralj motoristov!

Na hitro je izračunal, koliko križišč ga čaka še do doma. Čez manj kot pol ure bo zabrnela očetova budilka. Mogoče je stari noč prespal v dnevni sobi. Telovadba na fotelju ga bo navdala še z dodatno jezo. On pa bo stekel k mami in jo objel okrog vratu. Prosil jo bo odpuščanja za vse skrbi, ki jih je prizadejal. Pa še za Barona bo rekel. Fantu bosta morala pomagati! S tem da sta se ga tako rekoč odrekla in mu poklonila svobodo, sta ga pahnila v še večjo nesrečo. In še nekaj bo storil! V šoli bo Plevničko zaprosil za pogovor. Tudi ravnateljica šole bo lahko zraven. Dolgo je trajalo, da je del krivde za njune spore, grožnje in zmerjanja pripisal tudi sebi. Napel bo vse sile pri učenju, pozabil bo na vse zamere in potem se mu ne bo bati, da bi šel po Bobovih stopinjah.

Na prve kolone avtomobilov je naletel šele v mestu. Da bi pridobil vsaj malo časa, je zavil po bližnjici čez grad. Prava reč, če se je že na začetku svetil napis "prepovedana vožnja za vse vrste vozil"! Ob tej uri še ni bilo sprehajalcev.

Na vrhu je v kostanjevem drevoredu kar zaplesal po belem pesku.Obvozil je grajsko poslopje, obdano z zeleno ograjo in zidarskimi odri, potem pa ugasnil motor in se spustil po klancu.

Vedno hitreje je šlo. Iz oaze navideznega miru je drsel v trušč jutranjega mesta. Šum gum mu je polnil ušesa. Mimo so bežali nejasni obrisi stolpnic, ki so z balkoni in okni segale v višino hriba. Spominjale so ga na filmske kulise. Pogled nanje pa so že naslednji trenutek zabrisale mimobežeče ograje in okrasno grmičevje, ki so se razcveteli in razdišali že spomladi in so zdaj iztezali samo še listnate roke.

In potem nenadoma glavna cesta! Tadej se je spomnil, da nima prednosti. Baron je navadno že veliko prej zmanjševal hitrost. Prav tako Jani in drugi. Zdaj se ni ustrašil samo ostrega ovinka, ampak tudi avtomobilov. Pritisnil je na zavoro, kolikor mu je dopuščala moč. Zaneslo ga je v levo. Ujel se je in zravnal krmilo. Znak "stop" je ostal za njegovim hrbtom. Zvozil bi, takrat pa je zagledal pred seboj sivo gmoto, visoko kot gora. Zmanjkalo mu je časa za kakršnokoli odrešujočo potezo, čeprav se mu je istočasno zdelo, da so se stotinke sekunde spremenile v minute in ure. Počasi, kakor na filmski sliki, je mrzla in trda pločevina tovornjaka prestregla najprej kolo motorja, potem krmilo in na koncu Tadejevo telo. Krut poljub mu je stisnil prsni koš, potem pa ga neusmiljeno odrinil od sebe. Ostalo je dušenje v prsih, ki ni popustilo niti med počasnim dviganjem v zrak. Sledil je preval in na drugi strani kovinske pošasti počasno padanje na cestišče. Roke in noge, polne mravljincev so ostale brez moči in ni bilo sile, ki bi oblažila dotik z asfaltom. V čeladi je nastala vdolbina, dečka je nevidna sila še enkrat dvignila, potem pa ga dokončno prilepila k tlom. Glasovi so postajali razpotegnjeni in nejasni. Tovornjak je izginjal v megli, čeprav je še zmerom stal na mestu.

Domov bi rad. Tam je varen. Le zakaj ni v postelji in se šele prebuja iz morečih sanj? Zakaj se je to moralo zgoditi ravno njemu, ki je komaj začenjal živeti? Zakaj ne more obrniti časa nazaj in se popeljati po kakšni drugi, bolj varni cesti? Ko bi vsaj lahko govoril z mamo! Tako pa bo o strašni nesreči zvedela šele iz časopisa. Skušal jo je poklicati, pa ni spravil glasu iz sebe.

Dušenje se je še stopnjevalo. Rad bi zraka, toda razposajeni vrabček v prsnem košu je postajal trd, mrzel kamen.

Ženske, ki je obstala nad njim in ga gledala z usmiljenjem in gnusom hkrati, ni ne videl in ne slišal.

"Pa je mulc dobil, kar je iskal! Samo izzivajo! Človek ni več varen pred njimi. Ceste so spremenili v dirkališča. "

Šofer tovornjaka je bled od groze prilezel iz kabine. Tresel se je kot nemočen starček.

"Saj ne veste, kaj govorite," je zašepetal ženski.

Pripognil se je in previdno snel ponesrečencu čelado. Pred seboj je uzrl široko razpne oči, privihan nos z nekaj pegicami in priprte ustnice, ki so skušale izoblikovati besedo, pa so za vedno obnemele.

Nekaj nepopisno nežnega in krhkega je bilo na tem obrazu z nenavadno pričesko. In ob pogledu na to prezgodaj ugaslo mladost je utihnila tudi ženska.

"Razbil bom te preklete motorje!" je kričal Baron na ves glas.

Potem je planil iz sobe na travnik. Zmerjal in pljuval je okrog sebe. Mare številka ena, ki je s šoferjem taksija prinesel strašno novico o Tadejevi nesreči, je planil nanj in ga skušal pomiriti.

"Bodi pameten! S tem ne boš obudil brata."

Osvobodil bi se, pa se je Maretu številka ena pridružil še Bob. Z združenimi močmi sta ga zvalila v travo.

Jani se je ves podelan umaknil v hišo. Mudilo se mu je zakleniti drvarnico z orodjem. Tepec ni niti pomislil, da bi se Baron lahko polotil pokromanega jekla z navadnim kolom, katerega bi izpulil iz ograje.

"Prinesite vode," je zagrmel Bob.

Na svojo porezano ustnico ni niti pomislil, pa tudi solz si ni obrisal, ki so ga zalile, takoj ko je izvedel, kaj se je zgodilo njegovemu malemu ljubljencu.

Mare številka dve je v rekordno kratkem času pridirkal s plastičnim vedrom. Pljusk mrzle vode je ohladil Baronov bes. Jeza je izhlapela, zamenjala pa jo je praznina. Z bliskovito hitrostjo se je razrasla v njem.

"Fant mi je v tej prekleti družini pomenil vse! Toliko nedorečenega je ostalo med nama."

Govoril je umirjeno in bilo mu je vseeno, koliko poslušalcev ima. Moral je govoriti!

Mare številka ena mu je pomagal na noge. Potisnil ga je v avto in se ponudil za spremljevalca, pa fant ni hotel nič slišati.

"Kakor veš," je rekel in namesto njega zaloputnil vrata.

Taksistu je naročil, naj ustreže Baronovi želji. Potisnil mu je petsto¬tak, pa je voznik zamahnil z roko. Rekel je samo "kdaj drugič".

Potem je zapeljal po stezi, skoraj preozki za udobno vozilo.

Baron je gledal predse, pa ni videl ne poti ne šoferja ob sebi. Najraje bi odšel za svojim bratcem. Ko bi se deček še enkrat vrnil, bi mu dovolil največjih neumnosti. Razvajal bi ga in potrpežljivo bi poslušal tista dolgočasna obnavljanja filmskih zgodb. In če bi poba vztrajal, da se za zmerom poslovi od očalarice, bi ga ubogal brez pomisleka. Utopil bi jo v žlici vode ali storil še kaj drugega, samo da bi ga osrečil. Noben trenutek z njim mu ne bi bil odveč ...

"Ti samo voziš in kimaš. Zrem v obličje človeka, ki dobro ve, kdaj je čas za smeh in kdaj za molk. Gledaš cesto, zatopljen v svoje misli, uspavan odmonotonega brnenja, utrujen od gobcanja sopotnikov. Midva s Tadejem sva se še včeraj kopala v potoku. In zdaj prav tako gol leži na kamniti mizi. Kos lesa ima za blazino, razteleševalec pa mu s konjsko iglo vlači sokove iz želodca ... Jutri, jutri pa ne bo nihče več vedel zanj. Zato mu bom napravil spomenik. Iz lesa bo. Ne, raje kamnit. Kamen je trajnejši! Ali pa mu bom posvetil pesem. Povest. Začetek ni važen, imam pa konec: Na fante je legla mora. Nihče ni vpil, niti preklinjal, samo po terasi so se prekladali, njihovi konji pa so se pasli v travi. Eden je manjkal. Čeprav je bil najmanj ugleden, so ga pogrešali vsi po vrsti ... Na pogrebu je deževalo. Dež se spodobi za pošten pogreb. Ljudje so v dolgem sprevodu molče stopali po kostanjevem drevoredu. Čisto na koncu se je belila cerkvica in za njo nagrobni kamni. Jaz nisem izstopil. Preostalo mi je samo še tole!"

Položil je prst na čelo in tlesknil z jezikom.

"Ti lahko pomagam?" je vprašal taksist.

"Pri obešenju ali ustrelitvi?" se je Baron kislo zarežal.

Čuden smisel za humor!

"Veš kaj, šoferček, to je danes tvoja ne vem že katera vožnja. Zapelji pred kakšno dobro gostilno in si odpočij. Le zakaj bi se gnal za cekini? Enkrat gre tako vse k hudiču!"

Taksist je nejeverno odkimal.

Seveda, on ni poznal Tadeja. Če pa bi ga, bi ga vzljubil. Presneto, da bi ga!

# data[].attributes.attachment_link.description
Tadeja sem večkrat srečal na Betonski ploščadi. Rolkal se je in se še drugače preganjal z vrstniki. Njihovi razposajeni glasovi so se zaletavali v stene hiš, kakor se v pregraje zaletavajo ptice, nevajene ovir. Tudi vpitje me spominja na ptičje petje.

# data[].attributes.body
Predstava

# data[].attributes.attachment_link.description
Glavna junakinja Nika je malce nenavadna osnovnošolka. Z družino se je preselila v novi kraj in obiskuje novo šolo. Tu se spoznava z novimi sošolci, novimi učitelji in z novimi težavami. Poskuša navezati stike in najti nove prijatelje. Ob različnih vragolijah razigranih osnovnošolcev bomo spoznali tudi učitelje, starše in predvsem učence.

# data[].attributes.body
slastni recepti

# data[].attributes.attachment_link.description
Ko izgubljeni pod hladnim stebriščem velike ustanove srečamo uradnika-robota, otrpnemo. Ko srečamo uradnika-sočloveka, se prebudi zaupanje v življenje.

# data[].attributes.body
PRAVLJICE

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Bilo je Silvestrovo, zadnji večer v letu, in pritiskal je strašen mraz. V temi in mrazu je po zasneženi ulici tavala uboga bosonoga deklica.

Ko je odšla od doma je sicer imela copate, a kaj ji je to pomagalo? Bili so ji preveliki, saj jih je nekoč nosila njena mati, in ubogi deklici so padli z nog, ko je prečkala cesto. Skoraj bi jo bili poteptali konji, ki so vlekli kočije.

Ene copate ni mogla več najti nikjer, drugo pa je pobral pobalin - tudi bosonog - in zbežal z njo.

In tako je drobna deklica z bosimi nožicami, pordelimi in pomodrelimi od mraza, stopicala po ulici. V starem predpasniku je nosila škatlice vžigalic, eno teh pa držala v ročici. Ves dan je prodajala vžigalice, a prodala tega dne ni ničesar. Vsa prezebla in sestradana je tavala med zasneženimi ulicami.

Debele snežinke so se oprijemale njenih dolgih zlatih kodrov, ki so ji objemali obraz. Ampak ona ni mislila na to. Po ulicah se je razširjal vonj po prazničnih dobrotah - saj je bilo Silvestrovo! - in lačna, kot je bila, je mislila na slastno pečeno gosko.

Bila je utrujena in prezebla, zato se je hotela za trenutek odpočiti. Sedla je v kotiček med dvema hišama in premrzle nožice tesno privila k sebi. Strašno jo je zeblo, a si ni upala domov, saj tega dne ni prodala niti ene škatlice vžigalic, za kar bi jo oče doma gotovo natepel.

Poleg tega je bilo doma prav tako zelo mrzlo, saj so živeli v razpadajoči podstrešni izbi, skozi katero je vselej žvižgal veter, četudi so bile največje luknje in špranje zamašene s slamo in cunjami.

stran 1 od 4

# data[].attributes.attachment_link.description
Bilo je Silvestrovo, zadnji večer v letu, in pritiskal je strašen mraz. V temi in mrazu je po zasneženi ulici tavala uboga bosonoga deklica. Ko je odšla od doma je sicer imela copate, a kaj ji je to pomagalo? Bili so ji preveliki, saj jih je nekoč nosila njena mati, in ubogi deklici so padli z nog, ko je prečkala cesto.

# data[].attributes.headline
10 razlogov za branje knjig v digitalnih časih

# data[].attributes.subject
10 razlogov za branje knjig v digitalnih časih

# data[].attributes.body
Miha Kovač: Berem, da se poberem

# data[].attributes.attachment_link.description
Izodrom - vsebine, primerne za izobraževanje na daljavo, razporejene po učnih področjih in triletjih!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Branje pravljic zbližuje, otrok pa ob tem osebnostno raste

Čas, ko svojemu otroku berete pravljice, si bosta oba zapomnila za vse življenje. Ne glede na to, ali pripovedujete zgodbe iz svojega otroštva ali berete pravljice iz knjig, bo otrok na ta način vzljubil pripovedi in s tem branje. To namreč pomembno vpliva na razvoj otrokove osebnosti in tudi na njegovo učenje pozneje v življenju. Pravljice otrokom tudi pomagajo, da spoznavajo različna čustva, tako da se lažje soočajo s svojimi občutki in težavami.

Pomembno je, da tudi če niste strasten bralec ali v resnici ne berete veliko, tega ne pokažete svojemu otroku. Vseeno mu dajte vedeti, da je branje pomembno. Povejte mu kakšno zgodbo iz otroštva, poskrbite, da bodo v stanovanju knjige, in naj ima tako vedno možnost, da prosti čas preživi ob branju.

Zakaj je branje tako pomembno?

Branje je za otrokov razvoj dobro iz različnih razlogov in je pomemben del odraščanja.

Spodbujanje domišljije in iznajdljivosti

Otrok razvije dobro samopodobo

Psihologi in pedagogi že dolgo ugotavljajo, da branje vpliva tudi na boljšo samopodobo. Otrok, ki so mu brali že zelo zgodaj in ki zelo zgodaj zna brati sam, naj bi se zaradi tega počutil sposobnega in se v svoji koži počuti dobro. To se pozneje pokaže v šoli in zunajšolskih dejavnostih, v katerih blesti in je uspešen, saj k njim pristopa z veseljem in samozavestjo. Če bo imel visoko samopodobo, bo tudi prej spoznal, kakšna je njegova vloga v svetu in se bo v njej dobro znašel. Zgodbe namreč otrokom pokažejo, kako različni ljudje živijo v različnih kulturah in kakšno pot si lahko izbere.

Besedni zaklad, spretno izražanje in lažje učenje

Pravljice so odličen način, da se otrok uči novih besed, pa tudi spretnosti izražanja misli, čustev, idej. To se začne že zelo zgodaj, že ko otrok gleda le slikanice, in nadaljuje pozneje, ko pristopi k bolj kompleksnim pripovedim. To mu bo pomagalo tudi pozneje pri učenju v šoli, saj bo znal k učni snovi pristopiti na bolj kreativen način.

Sprostitev

Poslušanje ali branje pravljic pa je tudi zelo sproščujoče, na primer pred spanjem. Tudi majhni otroci lahko čez dan doživijo kakšno stresno situacijo, poslušanje pravljic pa jim dovoli, da na to pozabijo in se prepustijo fantaziji.

Spopadanje s čustvi

Pravljice prikazujejo življenje pravljičnih junakov, ki imajo svoje težave, dogodivščine, čustva. S spoznavanjem pravljičnih junakov in njihovih čustev otrok lažje razume in sprejme svoja čustva. S tem tudi vidi, da na svetu v svojih razmišljanjih ni sam, da tudi drugi otroci včasih čutijo enako, jih veselijo enake stvari ali pestijo enake težave. Otrok tako ve, da je vse, kar čuti, nekaj normalnega, posledično pa svoja čustva tudi lažje izraža. Prek junakov v pravljicah pa se tudi nauči, kako se v določenih situacijah odzivati.

Kakovostno preživljanje skupnega časa

Izkoristite čas, ko je vaš otrok še majhen, berite mu pravljice! To bo vajin poseben čas, ki ga bosta pomnila še desetletja pozneje.

Pravljice začnite brati čim prej

S pravljico lahko na primer uspavate že enomesečnega otroka. Dojenček sicer zgodbe še ne bo razumel, a ga bo vaš pomirjujoč glas spravil v trden in miren spanec. Tako majhni otroci so lahko pozorni le krajši čas, zato bo na začetku dovolj že deset minut branja. Ko bo star približno pet mesecev, se bo že začel odzivati na podobe v slikanicah. Pri približno enem letu pa bo čas, da zamenjate slikanice za knjigice - seveda takšne, ki imajo predvsem veliko ilustracij.

Katere knjige izbrati glede na starost otroka?

Zgoraj smo pisali o slikanicah za zelo majhne otroke oziroma dojenčke, ki jih pri približno enem letu zamenjamo za papirnate knjige z veliko ilustracijami. Kaj pa pozneje?

Ko je otrok star dve leti, je njegova zmožnost koncentracije še vedno krajša, zato ima rad knjige s kratkimi zgodbami, ki imajo le nekaj besed, spremlja pa jih veliko ilustracij. Otrokom so pri tej starosti všeč knjige z dodatnimi učinki, na primer premikajočimi deli, zrcali, sestavljankami, tkaninami ... Ko jim berete, jih veliko sprašujte o tem, kaj vidijo, kako se žival na fotografiji oglaša ipd.

Triletnikom so všeč knjige, v katerih je vse zapisano v rimah, saj so spevne in jim hitro pridejo v uho. Pri branju tudi že radi sodelujejo, zato jih med branjem prosite, da vam pomagajo končati poved. Pri treh letih bodo že pozorni na številke in na praktične razlage vsakdanjih opravil, na primer kako si umiti zobe, kako se obleči ipd. Zanimajo jih tud že razne tematike, na primer knjige o živalih, o prevoznih sredstvih, poklicih ...

Predšolski otroci bodo najbolj uživali ob pravljicah. Te naj bodo še vedno opremljene z veliko ilustracijami. Izberite basni - živali, ki imajo človeške lastnosti, jih bodo najbolj navdušile. Pri branju naj tudi sodelujejo, na primer berejo po zlogih. Izbirajte takšne knjige, ki učijo šteti, brati, pisati ...

Šolarji, predvsem nižji razredi, naj berejo knjige z besediščem, ki ga poznajo, saj bodo tako raje urili svoje branje. Izbirajte predvsem tematike, v katerih se bodo prepoznali in jih brali z zanimanjem, na primer o športnikih, šolarjih, princesah in kavbojih, gradovih, zgodovinskih zanimivostih ipd.

Najlepše pravljice naše mladosti

Pravljice so večne, zato otroku berite tudi zgodbe, ki so navduševale že vas. Naj spozna slovenske literarne junake, kot so Peter Klepec, Martin Krpan, kralj Matjaž, Kekec in Mojca, Sapramiška, in odkriva nepozabne zgodbe fantazijskih junakov. Pripravili smo seznam nekaterih najlepših slovenskih in tujih.

Naš bralni seznam

Fran Milčinski - Ježek: Zvezdica Zaspanka

Dragotin Kette: Šivilja in škarjice

Svetlana Makarovič: Sapramiška

France Bevk: Peter Klepec

Ela Peroci: Muca Copatarica

Kajetan Kovič: Maček Muri

Tone Pavček: Juri Muri v Afriki

Jan Malik: Žogica Nogica

Brata Grimm: Mizica, pogrni se

Brata Grimm: Žabji kralj

...

Naj se branje tu ne konča, spomnite se svojih najljubših zgodb, skupaj z otrokom obiščite knjižnico in povprašajte po nasvetu. Zagotavljamo, da vam ni treba skrbeti, da bi kadarkoli lahko zmanjkalo pravljic.

Podpornik rubrike Ustvarimo boljši svet je podjetje Lidl Slovenija

# data[].attributes.attachment_link.title
Zakaj je pomembno, da otroku beremo pravljice?

# data[].attributes.attachment_link.description
Čas, ko svojemu otroku berete pravljice, si bosta oba zapomnila za vse življenje. Ne glede na to, ali pripovedujete zgodbe iz svojega otroštva ali berete pravljice iz knjig, bo otrok na ta način vzljubil pripovedi in s tem branje. To namreč pomembno vpliva na razvoj otrokove osebnosti in tudi na njegovo učenje pozneje v življenju.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Leta 2019 mineva skoraj 500 let od natisa prvih slovenskih knjig Primoža Trubarja Abecednik in Katekizem, več kot 300 let od natisa Valvasorjeve knjige Slava vojvodine Kranjske in 200 let od smrti dveh ključnih razsvetljencev našega prostora barona Žige Zoisa in Valentina Vodnika.

V jubilejnem letu se z MEGA kvizom povezujemo z Mestnim muzejem Ljubljana, kjer so pripravili veliko letno razstavo Knjiga. Znanje. Razum., s predstavitvijo obdobij, ki so bila ključna za razvoj slovenske pisane in tiskane besede ter slovenskega jezika, s poudarkom na središčnem prostoru dogajanja, Ljubljani.
MEGA kviz lahko rešujete od 21. oktobra 2019 do 15. maja 2020.
Reši kviz Natisni gradivo

21. 10. smo predstavili letošnji cikel MEGA kviza in tako pričeli z reševanjem.
Preberi več

Vabljeni na predstavitev 14. cikla Slovenskega knjižnično-muzejskega MEGA kviza, ki bo 21. oktobra 2019, ob 10. uri, v Mestnem muzeju Ljubljana.
Preberi več

Zaključno žrebanje letošnjega cikla smo izvedli v sredo, 5. 6. 2019, ob 11. uri v Narodni galeriji.
Preberi več

Arhiv sezon

Uporabne povezave

# data[].attributes.attachment_link.description
Leta 2019 mineva skoraj 500 let od natisa prvih slovenskih knjig Primoža Trubarja Abecednik in Katekizem, več kot 300 let od natisa Valvasorjeve knjige Slava vojvodine Kranjske in 200 let od smrti dveh ključnih razsvetljencev našega prostora barona Žige Zoisa in Valentina Vodnika.

# data[].attributes.body
KAKO SE UČITI

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
6. Privošči si 8 ur spanja

Spanje obnovi sposobnost možganov za učenje in naredi prostor za nove spomine, poleg tega pa zavaruje že naučene informacije. Celo več - novo naučene informacije dodatno utrdi.

7. Pred učenjem preveri svoje predznanje

Če se želiš naučiti nekaj novega, je potrebno določiti, kaj že znaš in česa ne. Takšen pristop ti pomaga pridobiti vpogled v to, katerim temam bi moral posvetiti več pozornosti.

8. Med učenjem si vzemi odmor

Učenje je učinkovitejše, če se učiš dvakrat po eno uro kot pa, če se učiš dve uri skupaj. Na vsako uro učenja si vzemi 5-15 minut odmora. V tem času se bodo misli sprostile in boš zato lažje nadaljeval. Kratek odmor pripomore tudi k razreševanju problemov. Med odmorom možgani namreč na nezavedni ravni še vedno rešujejo problem, pri tem pa se ne opirajo na predhodne neuspele poskuse.

9. Uporaba mnemotehnik za pomnjenje

Z izrazom mnemotehnika se morda srečuješ prvič - pomeni umetnost pomnjenja. Lahko ti je v veliko pomoč pri učenju dolgih seznamov podatkov. Kot primer navajamo učenje pravilne uporabe predloga "s". Uporabljamo ga pred nezvenečimi nezvočniki. Seznam nezvenečih nezvočnikov si težko zapomniš na pamet, zato ga raje pretvoriš v stavek, ki si ga boš lažje zapomnil: Ta Su Hi ŠKa Fe C Pu ŠČ a (izpustiš vse samoglasnike in seznam nezvenečih nezvočnikov je tu).

10. Ne odlašaj z delom

Učiti se začni dovolj zgodaj, da ti ne bo zmanjkalo časa.

11. Zastavi si konkretne cilje

Svoje cilje konkretno opredeli in si jih zapiši.

12. Sprotno učenje

Po prvem stiku z informacijami v roku nekaj ur pozabimo skoraj 60 % pridobljenega znanja. S prvim učenjem bodo informacije ostale v spominu zgolj 24 ur. S ponovnim učenjem naslednji dan znanje zadržiš za naslednjih nekaj dni. Z učenjem nekaj dni kasneje, si snov zapomniš za nekaj tednov.

13. Učenje s pomočjo slikovnega gradiva

Nekaterim ljudem se je lažje učiti iz slikovnega gradiva kakor iz besedila. Če si med njimi, si pri učenju pomagaj z izdelavo miselnih vzorcev ali risanjem skic.

14. Učenje na različnih mestih

Večina ljudi ima za učenje točno določen prostor in čas, raziskave pa so pokazale, da lahko menjava prostorov prispeva k boljšemu pomnjenju. Doma se lahko učiš v drugi sobi kot po navadi, lahko odideš tudi v knjižnico. Ne le čas in prostor, tudi uporaba različnih materialov pri učenju poveča produktivnost. Enkrat uporabiš računalnik, naslednjič pisalo in papir ali morda snemalnik zvoka.

15. Uporaba vizualnih opornikov

Svoje vizualne opornike oblikuješ po lastni želji, njihov namen pa je lažje, hitrejše in bolj strukturirano pomnjenje informacij.

16. Vrsta pisave pri elektronskih zapiskih

Če zapiske izdeluješ na računalniku, ne pozabi - pisava "TIMES NEW ROMAN" je najhitreje berljiva pisava.

17. Samotestiranje

Samotestiranje je močna in dokazano učinkovita učna strategija. Testiraš se tako, da se poskusiš spomniti, kaj si se ravnokar naučil. Na glas razloži snov sebi ali nekomu, ki te je pripravljen poslušati. S prijatelji se lahko igrate kviz. Tako boš hitro ugotovil, kje moraš znanje še utrditi.

18. Prepoznaj svoja šibka področja oz. področja, kjer imaš težave

Dobro je, da prepoznaš svoje pomanjkljivosti, saj se jim le na takšen način lahko konkretno posvetiš in jih izboljšaš.

19. Razmišljaj pozitivno

Pozitivno razmišljanje je pomembno, kot je tudi s tem povezano zaupanje vase in v svoje sposobnosti.

20. Ne uči se na pamet, temveč povezuj informacije v smiselne enote

Učenje na pamet ne prinaša veliko koristi, saj informacije hitro pozabiš. Snov si dlje časa zapomniš, če jo razumeš in povezuješ z že usvojenim znanjem.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kako se učiti - 23 nasvetov in trikov za uspešno in hitro učenje - Center Motus

# data[].attributes.attachment_link.description
6. Privošči si 8 ur spanja Spanje obnovi sposobnost možganov za učenje in naredi prostor za nove spomine, poleg tega pa zavaruje že naučene informacije. Celo več - novo naučene informacije dodatno utrdi. 7. Pred učenjem preveri svoje predznanje Če se želiš naučiti nekaj novega, je potrebno določiti, kaj že znaš in česa ne.

# data[].attributes.headline
Izbor kakovostne literature na temo (pre)hrane

# data[].attributes.subject
Izbor kakovostne literature na temo (pre)hrane

# data[].attributes.body
Poučne, leposlovne knjige, neknjižno, strokovno, didaktično gradivo, projekt "Kuhna pa to".

# data[].attributes.attachment_link.title
Izbor kakovostne literature na temo (pre)hrane - Tradicionalni slovenski zajtrk

# data[].attributes.attachment_link.description
V okviru projekta Kulturni bazar so partnerji iz Pionirske - center za mladinsko književnost in knjižničarstvo in Mestne knjižnice Ljubljana pripravili izbor najboljših otroških in mladinskih knjig ter izbor strokovne literature na temo hrane in prehrane.V seznam so vključene dobre, zelo dobre in odlične knjige (zlate hruške) iz let 2016, 2017, 2018, in 2019, cilj pa je spodbuditi branje in

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hej hoj! 😊

Tokrat se oglašam ne sicer s toliko ustvarjalnim ampak bolj s praktično uporabnim podvigom za vse tiste, ki ob večerih radi posežete po dobri knjigi, še raje pa si stran, kjer ste prenehali brati, zaznamujete z milijon in enim različnim predmetom, ker tako kot jaz redno izgubljate knjižne kazalke, s katerimi bi problem označevanja strani rešili hitro in enostavno.

Ideja, ki ti jo bom tokrat pokazala ni moja pogruntavščina, ampak sem jo pred kakšnim letom opazila na Pinterestu, ko sem sestavljala delavnice za otroško počitniško varstvo. Gre za to, da si izdelamo luškano kazalko, ki nima klasične pravokotne oblike, temveč jo zataknemo v kot strani.

Osnovni pripomočki, ki jih potrebujemo za izdelavo so: obojestranski kolaž papir, škarje in lepilo v stiku. Glede na lasten navdih pa lahko uporabite še tisoč in en poljuben material.

Za začetek si izberemo en barvni list in nanj narišemo mrežo z dvema kvadratoma in enim pravokotnikom (kot je prikazano na shemi spodaj), pri čemer stranica kvadrata meri 7cm.
To izrežemo in prepognemo robove.

Kvadrat, poleg katerega je še pravokotnik, prepognemo tako, da zgornjo stranico poravnamo s stranico pravokotnika, tako da dobimo trikotnik. Obe plasti trikotnika zlepimo skupaj, nato pa ga zvrnemo proti drugemu kvadratu in pravokotnik zalepimo pod tem drugim kvadratom, tako da dobimo nekakšen žepek. (Takole napisano se sliši zapleteno, ampak ko poizkusiš je zelo preprosto. Če pa si vseeno še ne predstavljaš najbolje kako to izvesti, pa si poglej spodnji posnetek in marsikaj ti bo bolj jasno.) 😃

Tako, osnova je narejena, zdaj pa je čas, da daš na plano svojo ustvarjalnost. Lahko izdelaš kazalko z motivim kakšne živali, risanega junaka, vzornika, morda s kakšnim citatom, vzorcem.... Možnosti je nešteto, ideje pa najdeš tudi tukaj.

Če se tudi ti odločiš izdelati knjižno kazalko na tak način, pa se priporočam za kakšno slikico. 😉

# data[].attributes.attachment_link.description
Hej hoj! 😊 Tokrat se oglašam ne sicer s toliko ustvarjalnim ampak bolj s praktično uporabnim podvigom za vse tiste, ki ob večerih radi posežete po dobri knjigi, še raje pa si stran, kjer ste prenehali brati, zaznamujete z milijon in enim različnim predmetom, ker tako kot jaz redno izgubljate knjižne kazalke, s katerimi bi problem označevanja strani rešili hitro in enostavno.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Knjižnica Čebelica, Mladinska knjiga, Ljubljana 1979

Kdo je Piki

Piki ne stanuje v gozdu, ne v živalskem vrtu, ne v cirkusu, ne v trgovini. Piki stanuje v bloku, v četrtem nadstropju, na polici za igrače.

Pikiju je ime Piki, čeprav ni pikast. Tako mu je pač ime. Ni namreč vsakdo belec, ki se Belec piše, in tudi vode ne pije vsakdo, ki se piše Vodopivec. Tako je tudi Pikiju ime Piki.

Piki hodi v medvedjo šolo in ima učitelja, ki ni medved, ampak fantek. Jaz sem učiteljev oče in zato dobro poznam Pikija in učitelja. Včasih se skupaj igramo človek ne jezi se. S Pikijem se dobro razumeva, z učiteljem pa imam včasih težave. Piki zmeraj pametno molči, učitelj pa mi včasih ugovarja. Nič ne pomaga, če mu rečem, da sem jaz ravnatelj.

Pikiju ni nikoli dolgčas. Vsako jutro se z medvedjo kočijo, v kateri je nekoč učiteljeva starjša sestra prevažala punčke, odpelje v medvedjo šolo. Z njim se peljejo tudi drugi medvedi in vseh skupaj je za cel medvedji avtobus. Dvema ali trem je ime Marko. Eden je Filip in majhni medvedki je ime Timika. Potem so tukaj še Josip Jupiter, Benjamin in Floki, ki sicer ni medved, ampak pes, vendar hodi v medvedjo šolo, ker posebne pasje šole še nimamo.

Z učiteljem spiva v isti sobi in zato je Piki včasih tudi leteči medved. Ko se učitelj zjutraj zbudi, pogleda, ali jaz še spim, in mi vrže medveda na glavo. Piki prileti elegantno kot helikopter in me poščegeta po nosu. Tako se zbudim in zaradi tega mu včasih rečem: medved-budilka.

Zvečer gre Piki spat z učiteljem. Pripovedujeta si pravljice v medvedjem jeziku, ki ga jaz ne razumem. Kadar me ima učitelj posebno rad, položi Pikija k mojemu zglavju in, ko grem ponoči v posteljo, me Piki poboža, tako kot tudi jaz pobožam njega in učitelja. Ker ne znam medvedjega jezika, si ne pripovedujeva pravljic in hitro zaspiva. Vendar je Piki zelo izobražen. V sanjah se včasih pogovarjava po francosko. Pravi, da je bil nekoč v Parizu in da tam medvede kličejo Žužu. Prav rad mu verjamem, vendar se strinjava, da je Piki lepše ime.

Mogoče me bo Piki naučil medvedjega jezika. O tem se še nisva pogovarjala, ker sva oba zelo zaposlena. Piki se mora učiti za šolo, jaz pa moram pisati knjige.

Imeli smo goste in učiteljeva mama je pripravljala razne imenitne jedi. Takih jedi ne jemo vsak dan in zato je učitelj do njih nezaupljiv. Kot pravi kuhelmuc se je sukal po kuhinji in opazoval mamo, ki je rezala kumarice, krompir, korenček, zeleno in kolerabo. Vse te stvari jemo po navadi vsako posebej in nekatere od njih je tudi učitelj. A mama jih je pomešala ter jim dodala še gorčico in majonezo, tako da je nastala čudna godlja, ki ji pravimo francoska solata.

Učitelj je strmel v čudo in mama je rekla: "Boš malo pokusil?"

Učitelj je odločno odkimal: "Ne, hvala, ne bom."

"Samo malo poskusi," je rekla mama, "samo eno žličko."

Učitelj je odgovoril: "Take čudne jedi mi niso všeč. Ne maram jih."

Mama je vztrajala: "Moraš se navaditi tudi na nove jedi."

Učitelj je bil drugačnega mnenja in je ponovil: "Ne bom."

Mama ni popustila: "Samo eno žličko. Saj ni strup."

Učitelj pa je rekel: "Je. Če to pojem, bom umrl."

Mama je postala skoraj huda: "Kaj misliš, da bodo tudi naši gostje umrli? Ali misliš, da jih hočem zastrupiti?"

Učitelj je skomignil z rameni: "Ne vem. Mogoče pa."

"Le čakaj," je rekla mama, "poklicala bom Pikija, pa boš videl, kako bo z veseljem poskusil."

Učitelj je molčal. Mam je vzela Pikija s police in ga vprašala: "Piki, ali hočeš malo francoske solate?"

Piki je pokimal.

"No, ali vidiš?" je rekla mama učitelju, ta pa je kar molčal.

Mama je zajela žličko francoske solate in jo podržala pred Pikijevim gobčkom. Medvedek se ni ganil.

"Vidiš, tudi Piki je ne mara," je zmagoslavno rekel učitelj.

Tedaj pa se je zgodil čudež. Plišasti medvedek je odprl gobček in z žličke polizal francosko solato.

"Boš še, Piki?" je vprašala mama in Piki je pokimal.

Tako je pojedel še drugo, tretjo in četrto žlico, potem pa se je lepo obliznil in se priklonil, kar je pomenilo: hvala.

"Si videl?" je rekla mama učitelju.

"Pha," je rekel učitelj, "jasno, Piki je Francoz, Parižan. Tam vsi Žužuji jejo francosko solato, saj mi je pravil. Jaz pa nisem Žužu, ampak medvedji učitelj. Si že slišala, da bi kdaj kak medvedji učitelj jedel francosko solato?"

Mama tega še ni slišala in tako je ostal učitelj pri svojem. Piki pa je zadovoljno sedel na polici in vse je kazalo, da zaradi francoske solate ne bo umrl.

Ali mačke tudi žvižgajo

V medvedji šoli so se učili o živalih. Ura je bila zelo zanimiva. Učitelj je kazal slike in oponašal živalske glasove. Ko je posnemal leva, je Timika zlezla pod klop. Potem so ponavljali. Učitelj je kazal slike, medvedi pa so odgovarjali.

"Kdo je to?" je vprašal učitelj.

"To je pes," je odgovoril Filip.

"Kako govori pes?"

"Pes laja."

"Dobro. Kako pa se pogovarjajo ptički?"

"Ptički gostolijo, žvrgolijo in žvižgajo," je odgovorila Timika.

"Odlično," je rekel učitelj. "Piki Jakob, kaj veš o mačkah?"

"Mačke mijavkajo in žvižgajo," je rekel Piki.

"Kaj praviš?" je rekel učitelj in strogo pogledal Pikija.

"Mačke mijavkajo in žvižgajo," je ponovil Piki.

"Eno je šala, drugo pa šola," je strogo rekel učitelj. "Tukaj smo v šoli. Mačke mijavkajo in nič drugega."

"Naš maček tudi žvižga," je ugovarjal Piki. "Slišal sem ga včeraj popoldne, ko je žvižgal na balkonu."

"Kaj ne poveš," se je posmehnil učitelj.

"Ja, ravno sem pisal nalogo," je rekel Piki, "ko sem zaslišal žvižganje. Mislil sem, da je kanarček. Ozrl sem se skozi okno, pa sem zagledal mačka."

"To se ti je sanjalo," je rekel učitelj. "Našega mačka poznam. Marsikaj zna, žvižga pa zagotovo ne."

Piki je skomignil z rameni: "Jaz nisem kriv, če je včeraj žvižgal."

"Sedi," je strogo rekel učitelj. "Dovolj je šale. Če jaz rečem, da mačke ne žvižgajo, potem ne žvižgajo, razumeš?"

"Razumem, da ne žvižgajo," je rekel Piki in sedel.

"Nadaljujmo," je rekel učitelj. "Marko, povej ..."

Tedaj je pozvonilo. Učitelj je prenehal sredi stavka. Potrkal je s svinčnikom po mizi in rekel: "Takoj se vrnem. Med tem ponavljajte."

Medvedje so se zagledali v zvezke, učitelj pa je odšel v vežo. Previdno, komaj za dlan široko je odprl vrata in pokukal ven.

Zunaj je stal moški iz sosednega stopnišča. "Je očka doma?" je vprašal.

Učitelj je odkimal.

"Pa mama?"

"Tudi ne," je rekel učitelj.

"Hja," je rekel moški in strogo premeril učitelja. "Mačka pa imate, kaj?"

"Ja, imamo," je rekel učitelj.

"Pa veš kaj ta maček dela?" je jezno vprašal moški

"Ne," je plaho odkimal učitelj.

"Potem ti bom jaz povedal," je rekel moški. "Ptičke ubija. Včeraj je požrl našega kanarčka. Povej očku in mami, da je bilo to prvič in zadnjič. Če se še enkrat prikaže, ga bom predelal v klobase. Razumeš?"

Učitelj je pokimal in zaprl vrata. Vrnil se je v razred in rekel: "Za danes smo končali. Lahko greste. Piki, ti pa malo počakaj."

Ko so medvedje odšli, je učitelj obstal pred Pikijem. "Kot sem rekel," je začel, "mačke mijavkajo. Vendar pa se zgodi, da ta ali ona včasih tudi zažvižga, Ampak naj to ostane med nama."

Piki je pokimal in s tem je bila zadeva v medvedji šoli opravljena. Jaz pa sem se moral sosedu opravičiti in mu kupiti novega kanarčka. Zdaj premišljujem, ali ne bi še našemu mačku kupil nagobčnika.

Učitelj je rekel Pikiju: "Se greva šah?"

Piki je kot ubogljiv medved pokimal.

Postavila sta figure in učitelj je rekel: "Če se boš naučil dobro igrati, boš postal še medvedji šahovski velemojster."

Piki je spet pokimal. Učitelj je imel bele figure in je potegnil kmeta pred kraljem za dve polji naprej. Piki je z druge strani napravil enako potezo. Potem je učitelj povlekel lovca in tudi Piki je povlekel lovca. Učitelj je skočil s konjem in tudi Piki je skočil s konjem.

"Nikar me ne posnemaj," je rekel učitelj, "če ne, boš kmalu izgubil."

Igrala sta naprej in oba naredila malo rošado. Potem je učitelj vzel Pikiju kmeta. Piki se je globoko zamislil. Učitelj je postal živčen: "Kaj pa toliko premišljuješ, požri kmeta, pa konec."

Piki se je malo obotavljal, potem pa vprašal: "Misliš resno?"

"Seveda," je rekel učitelj. "No, daj že."

Piki je s tresočo se taco vzel belega kmeta in postavil črnega na njegovo polje. Učitelj se je zagledal v šahovnico, Piki pa je pogledal kmeta, ki ga je držal v taci, potem pa skomignil z rameni in ga po tihem požrl.

Učitelj ni nič opazil in tako sta igrala naprej. Začela sta ne veliko zamenjevati figure in Piki je vsako, ki jo je pobral z deske, najprej malo pogledal z leve in desne, potem pa jo je požrl. Polagoma sta se bližala koncu igre. Kljub temu, da je Piki na veliko jedel učiteljeve figure, je bil učitelj spretnejši in tako je Pikiju kmalu ostal samo še kralj s trdnjavama, učitelj pa je imel ob kralju in trdnjavah še kraljico.

"Zdaj te bom pa matiral," je rekel učitelj in napovedal šah.

Pikijev črni kralj je begal sem in tja po deski in zašel na nevarni rob. Za silo ga je še branila ena izmed trdnjav, in ko je Piki prišel na potezo, se je spet globoko zamislil.

"Kaj pa spet mečkaš," je rekel učitelj. "Saj ti tako nič ne pomaga, matiral te bom in to takoj."

Tedaj se je Piki odločil. S trdnjavo je napadel belega kralja, in medtem ko se je učitelj umikal, je smuknil z deske svojega kralja in ga v trenutku požrl. Pri tem je kazal čisto nedolžen obraz.

Učitelj se je pripodil s kraljico, podrl Pikijevo trdnjavo in rekel: "Mat."

"Ni mat," je rekel Piki.

"Kako da ne?" je rekel učitelj. Potem je opazil, da črnega kralja ni na šahovnici. "Kje pa imaš kralja? Saj je ravnokar stal tukaj. Skril si ga. Sram te bodi. Tak šahist! Takoj ga daj sem."

"Ne morem," je rekel Piki.

"Kako ne moreš?" je vprašal učitelj

"Požrl sem ga," je priznal Piki.

"Žreš lahko samo nasprotnikove figure, ne svojih," je rekel učitelj. "Kljub vsemu si torej mat. Greva še eno partijo. Zdaj imaš ti bele."

"Nimam jih," je rekel Piki.

"Kako jih nimaš?"

"Požrl sem jih."

Šele zdaj je učitelj razumel za kaj gre. Belih figur, ki jih je Piki pobral, ni bilo nikjer. "Zakaj si jih pa požrl?" je vprašal učitelj.

"Saj si mi vendar sam rekel, naj požrem kmeta, potem pa sem požrl še druge," je rekel Piki.

"Kaj bova pa zdaj?" je rekel učitelj. "Kako pa naj zdaj šahirava?"

Piki je rekel: "Prosi očka, naj ti kupi nov šah."

In potem sta oba prišla k meni.

Nekega večera, ko sta ležala v postelji in si kakor ponavadi pripovedovala zgodbe, je učitelj vprašal Pikija: "Ali veš kako si prišel na svet?"

"Vem," je odgovoril Piki. "Naredila me je medvedja mamica."

"Ne reče se ´naredila´ ampak ´rodila´, če kaj vem," je rekel učitelj.

"Že mogoče," je odgovoril Piki, "ampak mene je zagotovo naredila. Pa ne samo mene. Tudi vse druge medvedke."

"Medvedja mamica, praviš?" se je čudil učitelj. "Prvič slišim. Povej mi kaj o njej."

"Medvedja mamica je šivilja, ki šiva medvedke," je rekel Piki. "Vsak dan naredi enega in jih dela cel mesec, tako da sedi na koncu meseca na polici trideset medvedkov. Saj ima mesec trideset dni, kajne?"

"Ne vsak," je rekel učitelj.

"Sicer pa ni važno," je rekel Piki. "Ko sem bil jaz na vrsti, nas je bilo pač trideset. Je že bil tak mesec. Prav dobro vem, da nas je bilo trideset, ker je mene naredila prvega in sem imel čas šteti. Imela je krojne pole za velike in srednje in majhne medvedke. Zame je izbrala posebno lep kroj. Razen tega mi je prišila rjav in bel pliš. Takega kožuha nima vsak medvedek. Po večini so rumeni, kot da bi bili levi in ne medvedi. Si že kdaj videl rjavega leva?"

"Ne," je rekel učitelj. "Tisti v živalskem vrtu je rumen.

"No, vidiš," je nadaljeval Piki. "Sicer pa me levi ne zanimajo. Govoriva o medvedji mamici. Mene je naphala z vato. Zato sem tako mehek. Samo Nekaj nas je bilo takih. Drugi so bili nabasani z morsko travo ali žagovino. Sedel sem na polici in jo opazoval. Kako je samo znala sukati škarje, ko je rezala blago za podlogo in kožušček. Švrk, švrk, švrk - telo, švrk, švrk - roke, švrk, švrk - noge, pa še švrc. Švrc - ušesa in kožuh je bil pripravljen. Potem je v podlogo nabasala vato ali morsko travo, prišila nanjo kožuh, pripela k telesu noge, roke in glavo, na glavo pa še smrček, ušesa in oči. Ta ali oni medvedek je dobil tudi pentljo okrog vratu. Ko je bil sešit, si ga je medvedja mamica še enkrat skrbno ogledala, ga pokrtačila in postavila na polico. Imela nas je rada in se je z nami pogovarjala. Jaz sem bil dolgo pri njej, nekateri medvedki pa samo po dan ali dva."

"Kako pa to?" je vprašal učitelj. "Ali so ušli?"

"Sem ti jaz že kdaj ušel?" je užaljeno vprašal Piki.

"Nisi," je rekel učitelj.

"Tudi medvedji mamici ni nobeden ušel," je nadaljeval Piki. "Ampak, ko se nas je nabralo trideset, je prišel možakar z velikim usnjenim kovčkom in medvedja mamica nas je dala njemu. Zložil nas je v kovček in odnesel v trgovino. Tam so nam dali okrog vratu listke i n na listkih je pisalo, koliko stanemo. Potem smo sedeli v izložbi, nekateri pa na policah. Jaz sem sedel v izložbi in ko je prišel mimo tvoj očka, sem mu pomežiknil, pa je stopil v trgovino in me kupil Tako sem prišel k tebi."

"Dobro, da si mu pomežiknil," je rekel učitelj in pobožal Pikija. Potem sta zaspala in sanjala o medvedji mamici, ki je naredila že toliko medvedkov, da bi jih lahko zložili v stolpnico.

Učitelj rad piše pisma. Pošilja jih babici in dedku, tetam in stricem in včasih, kadar me ni doma, tudi meni.

"Komu naj pa jaz pišem?" je nekega dne rekel Piki, ko je videl, da učitelj spet piše pismo. Učitelj se je malo zamislil, potem je skomignil z rameni:"Piši kakšnemu Žužuju."

Piki je vneto pokimal, sedel za mizo in pri priči začel pisati z velikimi tiskanimi črkami:

"Dragi Žužu številka 2,

napisal ti bom pismo. Jaz sem Žužu številka 1. Gotovo se me še spomniš, saj sva na polici pri medvedji mamici sedela drug ob drugem. Zdaj se imenujem Piki in stanujem pri učitelju v Ljubljani. Če ne veš, kje je Ljubljana, poglej na zemljevid malo na desno in malo navzdol od Pariza. Tukaj hodim v medvedjo šolo in imam mnogo medvedjih prijateljev. Kako je kaj z medvedi v Parizu? Piši mi.

Lepo te pozdravlja

Piki Jakob"

Na drugi list je narisal veliko štirinadstropno hišo. Pred hišo so stali avtomobili, po nebu pa so plavali oblaki. Pismo in sliko je vtaknil v ovojnico, in ko je napisal naslov in prilepil znamko, je učitelj odnesel pošiljko na pošto.

Piki je nato pisal še medvedu Tediju v Holandijo, medvedu Marmeladovu v Rusijo, medvedu Berensonu na Švedsko, medvedu Medolizisu v Grčijo in medvedu Mečkoviču v Beograd. Na odgovore mu ni bilo treba dolgo čakati, prvo pa je prišlo Žužujevo pismo. Žužu je pisal:

"Dragi moj Piki,

z medvedi v Parizu je vse v redu. Jedo med, hodijo v šolo in se vozijo z metrojem. Tudi jaz se rad vozim z metrojem. Če še ne veš, se tako imenuje podzemna železnica. Moj učitelj je poiskal Ljubljano na zemljevidu. Rekel je, da je blizu morja. Da ne padeš noter, če ne znaš plavati. Jaz bi zadnjič skoraj utonil v kopalnici. Ampak nisem.

Lepo te pozdravlja tvoj stari

Žužu."

Ko je prišlo Žužujevo pismo, poštar še ni vedel, da stanuje v našem bloku tudi Piki. Zato je tisti dan pozvonil v našem stopnišču kar pri devetih vratih. Povsod je vprašal: "Prosim, ali stanuje tukaj tovariš Piki Jakob?"

Osemkrat so mu odkimali in rekli: "Ne, tukaj ni nobenega Pikija Jakoba. Poglejte drugje."

Tako je slednjič prišel v najvišje nadstropje in si oddahnil, ko je za našimi vrati vendarle odkril pravega naslovnika.

Piki je bil pisma vesel, zasmilil pa se mu je tisti pismonoša, ki ga je moral tako zelo iskati.Zato je predlagal učitelju, da bi napisal na poštno skrinjico tudi njegovo ime. In tako zdaj piše tam: Tukaj oddajte pošto tudi za Pikija Jakoba, podnajemnika pri učitelju. Seveda pa moram povedati, da sta učitelj in Piki napisala podnajemnik le zato, da se bolj imenitno sliši. V resnici je Piki član naše družine in mu za stanovanje ni treba čisto nič plačati.

Pikija je bolel zob in zato smo sklenili, da pojdemo k zobozdravniku. Resda je bolel zob tudi učitelja in tudi mene je cukalo po čeljustih, vendar je bil Piki največji revež. Vso noč se je premetaval po postelji in nič ni pomagalo, da smo mu dajali tople in mrzle obkladke. Zjutraj ga je začelo trgati po ušesih in zato smo ga obvezali z ruto. Končiča rute sta bingljala z glave kot velika uhlja, kot da Piki ne bi bil medved, ampak zajec. Potem smo se odpravili.

Po poti je učitelj razlagal, kako se je treba vesti pri zobozdravniku.

"Zobozdravnik je tvoj prijatelj," je rekel Pikiju.

"Seveda," je potrdil Piki.

"Če te bo malo bolelo," je nadaljeval učitelj, "nikar tako ne tuli, da bo pobegnilo pol čakalnice."

"Se-seveda," je zajecljal Piki.

"Pri zobozdravniku vsak pravi medved stisne zobe in malo potrpi," je končal učitelj.

"Se-se-seveda," je prikimal Piki.

Ko smo vstopili v čakalnico, je bilo tam že nekaj otrok, medveda pa prav nobenega. Otroci so začudeno gledali obvezanega Pikija, dokler ni učitelj enega vprašal, ali misli, da medveda ne morejo boleti zobje. To je zaleglo in potem ni nihče več buljil v Pikija, ki je čisto tiho sedel na stolu zraven učitelja. Bolniška sestra je pobrala zdravstvene knjižice. Ko je prišla do Pikija, ga je pobožala in Piki se je hvaležno nasmehnil.

Čakali smo pol ure. Potem je sestra skoz vrata zaklicala: "Piki Jakob!" Odšli smo v ordinacijo.

Zdravnik je prijazno pozdravil in vprašal: "Kaj pa je s tabo, Piki?"

"Zo-zo-zob me boli," je zajecljal Piki.

"Bomo že pokazali temu nesramnežu," je rekel zdravnik.

Piki je sedel na stol in odprl gobček. Zdravnik je s kovinsko paličico trkal po zobeh in spraševal:

"Ali je ta? Ali je ta?"

Piki je odgovarjal nekje iz trebuha: "Nhe, nhe."

Potem sta naletela na pravega, Ko je zdravnik potrkal po njem, je Piki javknil: "Auvh."

"Tukaj je torej nepridiprav," je rekel zdravnik in potipal še s prstom, da bi videl, če se že maje. Pikiju se je zdelo, da vidi vse zvezde in v hipu je zaprl gobec.

Zdaj je zdravnik zavpil "au" in izvlekel boleči prst. "Piki," je rekel strogo, "sva se tako zmenila? Jaz ti hočem pomagati, ti me pa grizeš. Ali je to pošteno?"

Piki je odkimal. Potem je junaško odprl gobec, pošteno zamižal in preden bi naštel do tri, je bil zob zunaj. Za Pikijem je bil na vrsti učitelj. Njegov zob je bil manj načet kakor Pikijev, zato ga je zobozdravnik samo plombiral. Učitelj se je malo spotil, vendar ni niti enkrat zastokal in tudi ni ugriznil zobozdravnika. Na koncu je hotel zdravnik pregledati še mene, a me v tistem hipu zobje niso niti najmanj boleli in zato sem rekel, da bom prišel raje drugič.

Potem smo zadovoljni odšli. Ko smo nekaj časa molče korakali, je rekel učitelj: "Piki, zakaj si ugrizni zobozdravnika?"

"Saj si mi rekel, da naj stisnem zobe," je odgovoril Piki.

Spogledali smo se in se zasmejali. Učitelj pa se je obrnil k meni in rekel: "Glej, da ga drugič ne ugrizneš še ti."

V medvedji šoli so imeli športni dan. Najprej je bila na vrsti vožnja z žičnico. Učitelj je napeljal vrv od kljuke na vratih do kljuke na oknu. Iz matadorjevih kock je sestavil kabino, ki je drsela po vrvi na velikem kolesu čisto kakor pri pravi žičnici. Kabina je bila majhna in zato se je moral peljati vsak medved posebej, pa še tako so cepali dol kot zrele hruške. Seveda se ni nobenemu nič zgodilo. Samo Timika si je priščipnila uho in Josip Jupiter si je razparal levo hlačnico. Ampak kaj takega se zgodi na vsake poštenem športnem dnevu.

Potem je učitelj naznanil, da bodo imeli spomladanski kros ali tek čez drn in strn. "Zmagovalec bo dobil zlato medaljo in veliko hruško," je rekel.

"Kot na olimpiadi," je vzdihnila Timika.

"Na olimpiadi ne delijo hrušk," je rekel Piki in se zarežal.

Timika ga je grdo pogledala in malo je manjkalo, pa bi mu pokazala jezik.

Medtem je učitelj pripravil progo. Start in cilj sta bila na zeleni livadi ali po domače v kuhinji. Medvedje so se postavili v vrsto in ko je učitelj zaklical "zdaj", so se pognali v tek. Najprej so tekli skoz brezov gaj ali po domače skoz dnevno sobo, in ker so se v gneči suvali, so podrli nekaj dreves, ki jih je učitelj postavil ob progi, med njimi košati hrast ali po domače fikus, ki je pri tem izgubil dva lista. Čez pusto planjavo ali po domače hodnik so pritekli brez nezgode. Zato pa so imeli hude težave v močvirnih predelih ali po domače v kopalnici. Lovili so ravnotežje po ozkih brveh in Filip je padel v ribnik ali po domače banjo in je prenehal s tekmovanjem. Drugi so se pognali, kar so jih nesle pete, naprej proti južnemu gričevju ali po domače spalnici. Tukaj jih je čakal precej hud vzpon na stari grad ali po domače omaro in dolgo je trajalo, preden je Piki kot prvi prilezel na vrh. Ko je tekel po grebenu skozi temno goščavo ali po domače skoz razmetane učiteljeve igrače, je v goščavi nekaj zašumelo in se spustilo po drugem pobočju navzdol. Medtem je tudi Piki pretekel greben in se v skoku pognal na mehki travnik ali po domače na posteljo. A še preden se je dobro ujel, se je mehki travnik premaknil in s Pikijem vred oddrvel, da se je kar kadilo za njima. Piki se ga je krčevito oklenil in kmalu spoznal, da to ni leteči travnik, ampak hudi tiger ali po domače naš maček. Medvedji športniki so ga vrgli iz prijetnega dremeža in zelo se je prestrašil, ko je začutil, da ga je na lepem nekdo zajahal. Zato je s Pikijem na hrbtu predrvel vse sobe, vendar ni nikjer našel odprtega okna, ker je učitelj okna pred tekmovanjem iz previdnosti zaprl Zato se je pognal proti kuhinji. Ko je tam zagledal učitelja, je zavrl z vsemi štirimi zavorami ali po domače nogami in Piki je v velikem loku priletel z njegovega hrbta naravnost na cilj. Precej časa je poteklo, preden so za njima upehani pritekli tudi drugi medvedje.

Ko je Piki stopil na zmagovalni oder in prejel iz učiteljevih rok zlato medaljo in velikansko hruško, so tekmovalci zaploskali, vendar so nekateri godrnjali, da ta zmaga ni čisto po pravilih. Učitelj pa je reke, da je vse v redu, ker Piki ni jezdil tigra nalašč, ampak po sili. Potem je Piki razrezal hruško in jo pravično razdelil. Zdaj so bili vsi zadovoljni. Le jezni tiger si je šel brusit kremplje ob podrti hrast. Od takrat nimamo več fikusa

Bil je vroč poletni dan in medvedje so bili sami doma. Učitelj, njegova mama in sestra ter jaz smo se odpeljali kopat na Soro. Piki je sedel v zaboju za igrače in se potil. Premišljeval je, kaj naj stori, da bi se ohladil. Presedel se je na polico, pa ni nič pomagalo. Tedaj je zagledal Starega Marka, ki je ležal pod klopjo.

Piki je rekel: "Strašno mi je vroče."

"Mogoče imaš vročino," je zamomljal Stari Marko.

Piki je zajavkal: "Mogoče res."

"Ali pa sončarico," je rekel Stari Marko.

Piki je prestrašeno vzkliknil: "Kaj?"

"Ali celo kolero," je nadaljeval Stari Marko.

"Solit se pojdi," se je razjezil Piki, "za norca me imaš, namesto da bi mi pomagal."

"Bah," je rekel Stari Marko. "Skuhaj si čaj in pojej tableto. Mene pa pusti pri miru, ker bi rad spal."

Stari Marko se je obrnil v kot in zadremal, Piki pa si je obrisal potno čelo in počasi splezal s police. Zlezel je v zaboj za igrače in komaj izvlekel majhen štedilnik, lonček za čaj in pokrovko. Ko je čakal, da voda zavre, se je spomnil na tableto. Previdno je splezal do stenske lekarnice in jo odprl. Na poličkah je stalo mnogo škatlic in na vsaki je bil drugačen napis. Piki ni vedel, za katero naj se odloči. Poklical je Starega Marka.

"Kaj že spet hočeš?"

"Katero tableto pa naj vzamem?" je vprašal Piki.

"Aspirin vendar," je rekel Stari Marko, "to bi že lahko vedel."

"Saj nisem zdravnik," je rekel Piki.

"Zakaj pa zdravnik," je zamomljal Stari Marko. "Če te kaj speče, rečeš ´as´. Če imaš torej vročino, moraš vzeti as-pirin, razumeš?"

"Aha," je rekel Piki, čeprav ni čisto dobro razumel. Ker pa mu je bilo zelo vroče, je pojedel kar dva aspirina in spil dve skodelici vročega lipovega čaja. Čez pet minut se je začel tako potiti, da je vse teklo od njega, in zdelo se mu je, da bo vsak hip omedlel.

Tedaj se je vrnil učitelj in začudeno vprašal: "Kaj pa je s tabo, Piki?"

"Sla-slabo mi je," je zajavkal Piki. "Hu-hudo vročino imam."

"Takoj bomo videli," je rekel učitelj in prinesel toplomer. Vtaknil ga je medvedku pod pazduho in ko je čez pet minut pogledal na številčnico, se je zasmejal"36,5 imaš, Piki, to ni nobena vročina."

"Pa mi je takooo vroooče," je zajamral Piki.

"Seveda," je rekel učitelj. "Danes je bil zelo vroč dan. 30 stopinj v senci."

"Vidiš," je rekel Piki.

"Nič ´vidiš´," je odgovoril učitelj. "To sta dve različni vročini. Ena je zunaj, druga pa je znotraj. Če je znotraj, imaš ti vročino, če je zunaj, pa ima vročina tebe. Tako je to."

"Torej im vročina mene," je rekel Piki.

Tedaj je učitelj namočil Pikija v kopalno kad, kjer se je tako ohladil, da smo ga morali zvečer greti in sušiti pri peči.

Šola se je končala. Piki ni imel nobene enke, nobene dvojke, nobene trojke, tudi nobene štirke, ampak čiste petke. Takšnega medveda bi težko našli celo v živalskem vrtu, kaj šele kje drugje. Ampak Piki je Piki, znameniti medved.

Začeli smo se pripravljati za počitnice. Učitelj je sklenil, da bo vzel s seboj tudi Pikija. Lani smo ga pustili doma, pa mu je bilo dolgčas. Ampak lani je bil Piki še predšolski medvedek, takšni pa se radi zgubijo in padejo v morje. Letos je seveda drugače. Letos je že pravi fant in z učiteljem sva mu kupila medvedji kovček, v katerega zdaj spravlja svojo medvedjo prtljaso. Seveda gredo na počitnice tudi drugi medvedje. Niso sicer vsi taki odličnjaki kot Piki, a popravnega izpita nima nobeden. To pa je glavno. Učitelj me je prepričal, da zaradi njih ne bo treba najeti posebnega avtobusa, ampak da bodo čisto zadovoljni s prtljažnikom na strehi našega tisočtristo.

"Pa naj bo," sem rekel, sam kaj drugega tudi ni preostalo. Ampak učiteljevim zahtevam še zmeraj ni bilo konca. Komaj sem popustil zaradi medvedov, že mi je rekel, da bi morali vzeti s seboj tudi našega mačka. Odločno sem se uprl.

Učitelj me je pogledal: "Si že pozabil, kako je bilo lani?"

"Ne," sem odgovoril, "dobro vem, da je padel v katran in da smo ga potem teden dni prali v terpentinu. Zaradi mene pa lahko skoči tudi v goreči špirit, če je tako trapast, ampak na morje ne bo šel. Pri priči ga boš odnesel k sosedovim."

Medtem ko sva midva razpravljala, je Piki polnil svoj kovček. Vanj je zložil perilo, sandale, plavalni obroč, majhno jadrnico, balinčke in novo, svetlo zeleno ščetko. Potem si je oblekel mornarsko majico, si nataknil dolge snežno bele hlače in se pokril s kapitansko kapo. "Manjkata ti samo še lesena noga in črn trak čez oko, pa bi bil pravi gusar," je rekel učitelj.

"Kaj pa pipa?" sem rekel.

"Pametni gusarji ne kadijo," je rekel učitelj s poudarkom, "ker vejo, da je tobak škodljiv."

"Res je," sem zamomljal in potlačil cigarete globoko v žep.

Naslednje jutro smo sedli v avto in se odpeljali. Če štejem tudi medvede, nas je bilo kar precej, vendar se nismo stiskali. Kapitan Piki je sedel na sprednjem sedežu pri učiteljevi mami in po vojaško pozdravljal nasproti vozeče avtomobile. Vozniki so mu odzdravljali in neka opica mu je celo vrgla poljubček.

Pripeljali smo se na morje. Piki je bil zelo zadovoljen. Z učiteljem sta lovila ribe. Resda nista nobene ujela, ampak to ni važno. To še pride. Veselili smo se sonca, slane vode in sladoleda ter napisali kup razglednic. Eno, dragi bralci, smo poslali tudi vam. Ko jo boste prejeli, boste videli, da se je v desni spodnji kot razločno podpisal

                                                                     VAŠ PIKI.

Vožnja na morje je bila Pikiju zelo všeč. Seveda so ga med potjo močno zanimale tudi moje šoferske umetnije. Zato se nisem preveč začudil, ko je po počitnicah rekel učitelju, da bi se rad naučil voziti in da bi rad postal šofer medvedjega avtobusa. Učitelj ni imel nič proti, pripomnil je le, da bo treba najti dobrega inštruktorja. Po krajšem premisleku je ugotovil, da za zdaj pri hiši ni boljšega od mene, in tako sem na lepem postal medvedji vozniški učitelj.

Piki se je vpisal v tečaj in ker je bil edini učenec, je hitro napredoval. Najprej sva se učila prometne znake. Piki jih je risal v velik zvezek, ki ga je ponoči polagal pod blazino. Rekel je, da tako o njih tudi sanja in si jih laže zapomni. Tudi druga pravila mu niso delala preglavic. Ko je pri predsednici Rdečega križa, učiteljevi starejši sestri, z odliko opravil še tečaj prve pomoči, sva začela z vožnjami.

Učitelj nama je posodil enega izmed svojih slabše ohranjenih avtomobilčkov. Piki je momljal, da je to "stara škatla". Učitelj mu je prijazno razložil, da so se v starih škatlah izučili najboljši šoferji. Za zgled je postavil mene. Piki je skomignil z rameni in odpeljala sva se na avtodrom sredi kuhinje.

Prva ura je bila precej naporna. Kar naprej sva se zadevala ob mizo in stole. Vendar se je Piki kmalu naučil speljevanja in ustavljanja in že čez nekaj dni je spretno menjaval prestave ter dodajal in odvzemal plin. Zdaj sva se lahko podala na prometne ulice in prevozila sva vse po vrsti od štiripasovnice na hodniku do enosmernih v učiteljevem kabinetu.

Nekega dne sva se peljala skozi veliki predor pod posteljami in Piki je prižgal zasenčene luči. Na drugi strani predora so se tedaj prikazali žarometi velikega tovornjaka. Imel je prižgane dolge luči, ki so naju zelo slepile.

"Pobliskaj mu," sem rekel Pikiju.

Piki je pobliskal, ampak tovornjak ni skrajšal luči. Piki se je razjezil. "Čakaj, falot," je zapihal. "bom tudi jaz prižgal dolge."

Komaj sem ga prepričal, da se na cesti ne sme ravnati po pravilu "zob za zob". Medtem sva se počasi približevala tovornjaku. Kmalu sva ugotovila, da se sploh ne premika.

"Mogoče ima okvaro," sem rekel.

Piki se je nagnil naprej in se zagledal proti tovornjaku. Potem je rekel: "Nima okvare."

"Kar tako na daleč pa tega ne moreš vedeti," sem ugovarjal.

"Nima okvar," je ponovil Piki, "ker to sploh ni tovornjak."

"Kaj pa je potem?" sem rekel in si popravil očala.

"Naš maček," je rekel Piki. "Oči se mu svetijo. Ampak jaz bom zdaj zatrobil, pa čeprav ni po pravilih."

Bila sva že čisto blizu "tovornjaka" in Piki je pošteno zatrobil. Maček je poskočil, kot da bi šinila vanj elektrika, in jo ucvrl s četrto brzino.

Tako so tekle vozniške ure in čez mesec dni je bil Piki že tako izurjen, da se je lahko priglasil k izpitu. Predsednik izpitne komisije je bil učitelj. Mrko je sedel na zadnjem sedežu in zapisoval kazenske točke. Pikiju je avto štirikrat ugasnil ali, kakor pravijo šoferji "crknil", vendar ga je zmeraj spet uspešno pognal. Prvič je slabo parkiral in dvakrat je pozabil pogledati v vzvratno ogledalo. Tudi pri ritenski vožnji je bilo nekaj težav. Na koncu je predsednik seštel kazenske točke. Od 400 dovoljenih jih je Piki nabral sam 190. Komisija, v kateri sta bili še učiteljeva mama in sestra, je razglasila, da je Piki Jakob uspešno opravil izpit. Piki je dobil vozniško dovoljenje. V njem je bilo zapisano, da sme upravljati vsa motorna vozila, namenjena za prevoz medvedov. Vsi smo mu prisrčno čestitali, Piki pa nas je pogostil s steklenico ribezovega soka.

Učitelj je kupil lep rdeč avtobus in Piki je vsako jutro odpeljal medvede v šolo. Za sprevodnika si je izbral Josipa Jupitra, ki je bil na svojo novo službo zelo ponosen. Po našem stanovanju je tako vsako jutro in vsak poldan trobil medvedji avtobus, v katerem je za volanom sedel Piki, vozne listke pa je prodajal in luknjal Josip Jupiter.

Nič posebnega se ne bi zgodilo, če Piki in njegov sprevodnik ne bi ugotovila, da progi MEDVEDJI DOM-MEDVEDJA ŠOLA pravzaprav nekaj manjka, da bi bila prava avtobusna proga.

"Vsi vstopajo na začetku," je rekel Josip Jupiter, "izstopajo pa na koncu. Ni to malo preveč enolično?"

"Prav imaš," je rekel Piki. "Uvedla boa postajališča."

Že naslednji dan so tri nove table označevale postajališča STARI GOJZAR, PODPEČ in MAČJA SKLEDA. Avtobus je odslej ustavil štirikrat, kar se je zdelo vozniku in sprevodniku imenitno. Potniki pa niso pokazali zanimanja in so še zmeraj vstopali na začetni, izstopali pa na končni postaji.

"Postajališča imava," je tožil Piki, "potnikov pa ni."

"Tudi potniki bodo," je rekel Josip Jupiter. "Samo potrpi."

Naslednje jutro so šolarji spet vstopili pri MEDVEDJEM DOMU in izstopili pri MEDVEDJI ŠOLI. Kazalo je, da tudi nazaj grede ne bo drugače. Toda, ko je Piki opoldne ustavil pri STAREM GOJZARJU, je sprevodnik rekel Benjaminu: "Izstopi."

"Zakaj?" je rekel Benjamin. "Jaz se peljem vendar do konca."

"Ti se ne pelješ do konca," je rekel Josip Jupiter. "Tukaj je postaja in na postajah morajo potniki vstopati in izstopati. Zato boš zdaj izstopil."

"Ne bom," je vztrajal Benjamin.

"Pa boš," je zavpil Josip Jupiter, pograbil Benjamina za ovratnik in ga vrgel skoz vrata. Medvedje so začeli godrnjati, vendar je sprevodnik, še preden so se prav ovedeli, na postaji PODPEČ zabrisal iz avtobusa Marka Prvega in Marka Drugega. Ko sta se pobrala, sta strašno žugala in Marko Prvi je vrgel celo kamen za avtobusom, vendar ga ni zadel, ker je Piki oddrvel z največjo brzino. Sprevodnik jima je mahal skoz zadnje okno in vpil, da peš hoja koristi zdravju. Potem se je obrnil k potnikom in naznanil: "Naslednja postaja pri MAČJI SKLEDI. Pripravite se za izstop!"

"Kar ti se prippravi!" je rekel Filip.

"Jaz sem sprevodnik," je rekel Josip Jupiter.

"Tu imaš sprevodnika," je rekel Filip in počil Josipa Jupitra za uho. Začelo se je prerivanje, suvanje in slednjič vsesplošni pretep. Zvezki, čepice in dežniki so frčali po avtobusu, da je kar žvižgalo. Piki je vozil s polno paro. Ko je pridrvel izza ovinka, je pri postajališču MAČJA SKLEDA zagledal veliko naravno oviro, ki je pravkar lokala mleko. Piki je zavrl, vendar se trčenju ni mogel izogniti. Zapeljal je čez mačji rep. Njegov lastnik je divje poskočil in prevrnil avtobus. Iz njega so se začeli pobirati medvedje in ko se je prikazal sprevodnik, so spet planili po njem. Piki ni zapustil tovariša v sili in se je pogumno pognal v bojni metež. Tolkli so se s torbicami in dežniki ter niso prizanašali ne sebi ne avtobusu. K sreči se je na prizorišču bitke pravočasno prikazal višji policijski inšpektor v podobi učitelja. Polovil je pretepače in jih odpeljal na postajo milic. Tam jih je pošteno izprašal, potem pa krivcem naložil hude, a pravične kazni. Sprevodnik je moral za tri dni v medvedji zapor, Piki pa dva meseca ne bo smel voziti avtobusa. Medvedje morajo povrniti tudi škodo. Zdaj zbirajo prostovoljne prispevke za popravilo avtobusa, Včeraj sta me obiskala Piki in sprevodnik. Dal sem jima deset dinarjev. Piki mi je obljubil, da bom imel pri njem zmeraj prosto vozovnico, sprevodnik pa, da me ne bo nikoli vrgel iz avtobusa.

Trdi dni pred novim letom je učitelj odprl novoletni sejem. Medvedje prejšnji večer od veselja sploh niso mogli zaspati, Boksali in ščipali so se pod odejo, tako da sta Floki in Benjamin celo padla iz postelje. Učitelj je bil na dan otvoritve zelo zaposlen, medvedje pa so se lišpali in krtačili, kot da bi šli na gostijo. Mnogi so si kupili kariraste čepice, Timika pa je dišala, kot bi padla v steklenico s parfumom.

Ob treh se je prireditev končno začela. Lepo okrašeni prostore v dnevni sobi je bil razdeljen na sejmišče in zabavišče. Na prvem so stale bogato obložene stojnice, na drugem pa vrtiljaki, gugalnice, majhne železnice in najrazličnejši paviljoni. Povsod so igrali zvočniki, zvečer pa so se prižgale pisane žarnice in lampijoni. Napajala jih je elektrika iz učiteljeve baterijske elektrarne.

Med prvimi sta prišla na sejem Piki in Jupiter. Ogledala sta si stojnice in pojdela vsak eno hrenovko. Potem sta šla na strelišče. Metala sta krogle in obroče ter streljala v tarčo. Dvakrat sta zadela v črno in dobila za nagrado dve čokoladi. Od tam sta šla v paviljon z ogledali, kjer sta se od srca nasmejala. Skoz prvo ogledalo sta se valila kot sodčka, v drugem sta shujšala kot zobotrebca, v tretjem sta imela glavi kot hruški, v četrtem pa čeljusti kot ljudožerca. Potem sta si šla ogledat železnico. Tekla je skoz predore pod mizo, mimo lepega ribnika, po katerem so plavale ladjice, ter se naposled zgubila v paviljonu s skrivnostnim napisom HIŠA STRAHOV.

"Si greva ogledat strahove?" je vprašal Piki.

"Pa dajva," je rekel Jupiter.

Sedla sta v majhen vlakec in se po krajši vožnji ob ribniku zapeljala v mračen predor. V trdi temi se je čulo samo bobnenje koles. Na lepem pa se je strašno zabliskalo in zagrmelo, vlak se je stresel, kot da bo vsak hip iztiril, čez hip pa je spet bila popolna tema. Grmenje in bliskanje se je ponovilo še dvakrat, potem pa je vlak zavozil skoz vrata z žarečim napisom DVORANA SMRTI. V temi sta Piki in Jupiter začutila, da ju je nekaj mehko pobožalo po obrazu, v naslednjem trenutku pa sta bila že na prostem.

"Smrt me je povohala," se je ponorčeval Josip Jupiter.

"Mene tudi," se je zarežal Piki. "Prav poščegetala me je pod nosom. Najraje bi jo zagrabil za rep."

"Ne vem zagotovo," je rekel Piki, "a lahko se prepričava."

Zarežala sta se in se drugič podala v nevarni predor.

"Ko te poboža," je rekel Piki, "zgrabi z vso močjo.

"Zanesi se name," je zamrmral Jupiter.

Spet sta se peljala skoz grmenje in bliskanje in napeto čakala na pravi trenutek. V Dvorani smrti sta potem zagrabila. V tem hipu se je Hiša strahov prislužila svoje ime. Smrt je strašno zarjula, se iztrgala Pikiju in Jupitru iz rok ter se skoz streho pognala iz hiše. Žal je v temi slabo preračunala smer in padla naravnost v stari lavor, ki ga je učitelj spremenil v ribnik. Nastala je strašna povodenj, smrt pa je iz lavorja v podobi mokrega mačka jadrno švignila na balkon.

Piki in Josip Jupiter sta se imenitno zabavala. Vsakemu, ki ju je hotel poslušati, sta pripovedovala, da sta držala smrt že za rep in je le malo manjkalo, pa bi jo stlačila v vrečo. Zatrjevala sta, da tako sijajnega novoletnega sejma še ni bilo. Manj navdušenja pa je kazal učitelj. Bil je strašno jezen na smrt, ki je padla v ribnik, zaradi česar je moral tri ure drgniti parket v dnevni sobi.

Na lepem so vsi medvedje imeli spominske knjige. Pri pouku je kar naprej nekaj šumelo in krožilo pod klopmi. Ko je učitelj pri računstvu vprašal Benjamina: "Koliko je ena in ena?" je ta odgovoril: "Ena in ena je dve - nikar ne pozabi na me!"

"Ne bom," je rekel učitelj in mu zapisal velik minus v vedenju. Potem je nabral po razredu osem spominskih knjig in jih zadržal za nedoločen čas.

Medtem ko so poparjeni otroci prepisovali s table stavek "Med poukom mora biti spominska knjiga v torbi", je učitelj sedel za mizo in listal po zaplenjenem blagu. Najprej mu je prišla pod roke Flokijeva knjiga. V njej je bil en sam zapis. Poleg lepo pobarvanega medveda so stale vrstice:

Lep in mlad je na tej sliki
tvoj prijatelj medved Piki
tudi ko bo grd in star,
ne pozabi ga nikdar.

Učitelju so bili verzi všeč, dvakrat jih je prebral in malo je manjkalo, pa bi Pikija pohvalil. Vendar se je še pravi čas spomnil, da je učence kaznoval, in tako je z resnim obrazom segel po drugi spominski knjigi. Bila je vezana v rdeče usnje in na platnicah je pisalo Timika. Knjiga je bila skoraj polna, nekateri medvedje so se vpisali celo po večkrat. Na začetku je bila okorno narisana ladjica, zraven pa verzi:

Nisem pesnik ne risar,
kaj ti naj poklonim v dar?
Za spomin narišem barko
se podpišem
stari Marko.

Učitelj je požrl slino in listal naprej. Knjiga je bila polna nageljnov, vrtnic in pravljičnih hišic. Pod eno izmed njih je pisalo:

Tukaj hišica stoji,
v hiši deklica živi,
ko na okno se nasloni,
se ji Benjamin prikloni.

na naslednji strani je bila v tiskanih črkah ovekovečena modrost Marka Prvega:

Timika,mladost je vsaka
kakor mehka, gosta dlaka,
a medvedu kakor muli
kožuh kmalu se oguli.

"Kaj takega," je pomislil učitelj. Sledilo je nekaj praznih listov, potem pa sta bili čez celo stran narisani dve Timiki, ena objokana in ena nasmejana.

Spodaj je stalo kratko in jedrnato:

Bodi v sreči, bodi v sili -
zmeraj nate misli
Filip.

Medvedje so že desetič pisali "Med poukom mora biti spominska knjiga v torbi", učitelj pa je začel prebirati Pikijevo knjižico.

Pod veliko srebrno raketo je našel verze:

Lunibus leti na Luno
Piki je njegov šofer.
Potnike ima na skrbi
zvesti

Josip Jupiter.

"Upam, da ne bosta tudi tam uvedla postajališč," je zase rekel učitelj.

Medtem je zazvonilo. Medvedje so pospravili stvari in učitelj je moral prenehati z branjem spominskih knjig. Ozrl se je po razredu in vprašal: "Ste napisali?"

"Smo," so odgovorili medvedje v zboru. Potem se je vzdignila Timika in rekla: "Tovariš učitelj, lepo prosim, če bi mi kaj napisali v spominsko!"

"Meni tudi, meni tudi," so se oglasili še drugi medvedje.

"Mir," je rekel učitelj. "Bom še premislil. Če jih boste imeli med poukom v torbi, potem mogoče."

"Bomo, bomo," so zaklicali medvedje.

"Mogoče," je ponovil učitelj in odšel iz razreda.

Zdaj so te spominske knjige pri meni. Učitelj je rekel, da bi njemu vzelo pisanje preveč časa, jaz pa da bom stresel verze kar iz rokava. Ampak čeprav že ves popoldan tresem rokave, ni iz njih še nič priletelo. Bojim se, da bodo morali učitelj in medvedje še malo počakati.

Pozimi sva z učiteljem kurila peči.

"Pri kurjavi moraš biti previden," sem rekel, "kajti če skoči ogenj iz peči, lahko zgorita parket in pohištvo, nazadnje pa še hiša."

Učitelj je prikimal in rekel: "Opozoriti bom moral tudi medvede."

Ko sem tistega dne po kosilu malo zadremal, se je iz kuhinje kar na lepem oglasilo živahno trobentanje. Šel sem pogledat, kaj se dogaja, in učitelj mi je povedal, da so pravkar ustanovili medvedjo gasilsko četo. Povabil me je, naj bom navzoč pri prvi vaji, češ da bo to spodbudno za mlade gasilce.

Ti so na znamenje trobentača Pikija že tekli od vseh strani in se, kot bi trenil, postavili v vrsto. Vsak je imel na glavi čelado, za pasom vrv, ob boku pa gasilsko sekirico. Piki je vrsto poravnal, potem pa s strumnim korakom stopil pred učitelja: "Tovariš poveljnik, medvedja gasilska četa je pripravljena za vajo."

Poveljnik je vstal in rekel: "Zdravo, tovariši gasilci."

Medvedje so v zboru odgovorili: "Zdravo, tovariš poveljnik."

Potem so začeli z vajami. V popolni opremi so morali teči na kratke proge, preskakovati ovire, odvijati in zvijati cevi, postavljati in podirati lestve ter z višine skakati na razpete ponjave. Bili so zelo požrtvovalni in zato sem jih po končani vaji s poveljnikom vred povabil na malinovec. Poslej je trobenta vsak dan po kosilu klicala gasilce "na pomoč". Četa je kmalu obvlada tudi motorizacij in zvokom trobente so se pridružili zvoki gasilske sirene in cviljenje gum gasilskega avta, ki ga je višji gasilec Piki vozil na "kraj požara". Poveljnik je rekel, da bi četi zelo koristile "vroče vaje", to se pravi, gašenje "požara" v peči dnevne sobe, vendar mu tega kot višji gasilski inšpektor nisem mogel dovoliti.

Približala se je pomlad. Nehali smo kuriti peči in nevarnost požarov se je zmanjšala skoraj na ničlo. A poveljnik je menil, da je treba znanje preizkusiti, in tako je četa v kopalnici priredila gasilski miting pod nazivom POŽAR V NBOTIČNIKU.

Prepričal sem se, da je moštvo odlično izurjeno. Trobent je komaj dobro utihnila, ko je že pridrvel izza ovinka gasilski avto in s presunljivim "goo-rii, goo-rii" odhitel na kraj požara.

Vrstila so se povelja: "Sestavite lestve! Razvijte cevi! Priključite vodo!"

Za nebotičnik je služil veliki vodogrelec v kotu kopalnice. Lestve so se pognale do vrhnjih nadstropij, po njih sta splezala Filip in Benjamin ter začela reševati "ogrožene prebivalce". Metala sta jih v globino, kjer so jih štirje gasilci spretno lovili v ponjavo,

Medtem je višji gasilec Piki pripravil motorno brizgalno. Na vodovodno pipo je nataknil dolgo cev ter z roba umivalnika usmeril močan curek proti "plamenom". Žal mu je na mokrih tleh spodrsnil in je padel, vendar pa cevi tudi med padcem ni izpustil iz rok. Po nesreči je curek zadel reševalca Benjamina in Filipa, ki sta iz vrtoglave višine strmoglavila na ponjavo, s katere se je samo trenutek prej pobral Piki. S cevjo, iz katere je še zmeraj bruhala voda, je "pogasil" tudi nekaj na tleh stoječih gasilcev. Zdaj so si vsi otepali mokre kožuhe in nič kaj prijazno gledali Pikija. Ker rokoborba ni bila na sporedu gasilskega mitinga, je poveljnik brž izključil motorno brizgalno ter razglasil, da je požar pogašen in stanovalci rešeni. Gasilci so pospravili svojo opremo, Piki je zatrobental in odpeljali so se domov.

Na kratki slovesnosti pred gasilskim domom je učitelj povedal, da so danes doživeli ognjeni krst in postali pravi gasilci. "Lahko bi se reklo tudi vodeni krst," je pomislil Piki, vendar zaradi še zmeraj jeznih gasilcev tega ni povedal na glas. Po govoru je poveljnik razdelil gasilske značke, Timika pa je vsakemu pripela na prsi rdeč nagelj. Od takrat se pri nas več ne bojimo požarov.

Učiteljeva mama je sklenila, da bo posadila v lončke nekaj spomladanskih cvetic. Iz semenarne je prinesla vrečice s čebulicami različnih velikosti. Na vsaki vrečici je pisalo, koliko čebulic je v njej, kakšne rože bodo zrasle iz njih in kakšne barve bodo cvetovi. Ker sta se učitelj in Piki za sajenje zelo zanimala, ju je mama povabila v vrtnarski krožek. Učitelj je postal njen pomočnik, Piki pa vrtnarski vajenec. Mama je šla v vrtnarijo po zemljo in nove lončke, učitelj in Piki pa sta odgrnila stare zabojčke in jih na novo zeleno prebarvala. Sklenili so, da bodo čebulice posadili v soboto dopoldne, ko bodo prosti in ne bodo imeli drugih skrbi.

Tisto noč je bilo zadušljivo, tako da učitelj in Piki dolgo nista mogla zaspati. Dvakrat sta šla pit slatino, pa ni nič pomagalo. Ko smo vsi drugi že spali, sta se še zmeraj premetavala po postelji.

"Ne morem in ne morem zaspati," je vzdihnil učitelj.

"Jaz tudi ne," je zamomljal Piki in si obrisal potno čelo.

"Ko bi se lahko vsaj za baterijo igrala."

"Kaj ni pod blazino?"

"Je, ampak je crknila žarnice."

Utihnila sta in molčala, dokler ni Piki zašepetal: "Kaj ko bi šla sadit rože?"

"Hm," je zagodel učitelj, "ni slaba misel."

Malo sta še počakala, potem pa je učitelj položil kazalec na usta in po tihem odgrnil odejo. Smuknila sta iz postelje in se po prstih odplazila v kuhinjo. Tam sta najprej pogrnila mizo s starimi časopisi. Potem sta znosila nanjo zabojčke, lončke, prst in vrečke s čebulicami.

"Debele moraš saditi globlje," je rekel učitelj.

"Vem," je pokimal Piki in s taco spretno zajemal zemljo iz vreče. "Mama bo gotovo zelo vesela, ko bo našla vse posajeno."

"Upam, da bo," je rekel učitelj.

Tako sta delala dobro uro. Ko so bile čebulice posajene, sta zemljo zalila, potem sta pospravila časopise in skrbno pometla. Malo utrujena, a zadovoljna sta sedla na klop in gledala lepo pobarvane zabojčke in lončke. Nenadoma pa je učitelj vzkliknil: "Ojej, pozabila sva napisati, kam sva kaj posadila."

"Kaj ni vseeno?" je rekel Piki.

"Ni. Mama bo vprašala, kakšne rože so kje."

"Še zmeraj lahko napiševa," je rekel Piki. "Jaz se spomnim, v katerih vrečicah so bile čebulice."

"To vem tudi jaz," je rekel učitelj, "a zdaj je važno, v katerem lončku so."

"Lahko jih spet izkopljeva," je predlagal Piki.

"Kaj se ti meša," se je zgrozil učitelj.

"Se bova že česa spomnila," je rekel Piki pomirjevalno.

Ko je drugo jutro mama stopila v kuhinjo, so jo presenetili zabojčki in lončki z napisanimi tablicami, ki so bile zataknjene v prst. Na njih je pisalo: zvonček, rumeni krokus, rumeni tulipan, rožnata hijacinta in tako naprej.

"Pri hiši imamo palčke," je rekla mama, ko se je prikazal učitelj iz spalnice, "poglej, vse rože so posadili."

Učitelj je bil malo v zadregi. "Niso bili palčki," je priznal, "ampak midva s Pikijem." Sledil je izčrpen pogovor nočnem in dnevnem vrtnarstvu, o bedenju in spanju in še o marsičem drugem. Zaradi tega pogovora sta se prevneta vrtnarja tisti dan držala bolj mulasto.

Dnevi so tekli in bolj ko se je bližala pomlad, bolj nestrpno smo opazovali zabojčke in lončke, iz katerih so začeli kliti zeleni poganjki. Mene so še posebej zanimali zvončki, toda ko je prišel njihov čas, se niso pokazali v lončku z napisom: zvonček, temveč v zabojčku z napisom: rumeni tulipan. Vprašal sem učitelja, ali se mu ne zdi potrebno, da bi o enkratnem primeru, ko so iz tulipanove čebulice zrasli zvončki, obvestili vrtnarsko društvo. Učitelju se to ni zdelo potrebno ne zdaj ne pozneje, ko so se rožnate hijacinte spreminjale v modre, rumeni krokusi v bele in zvončki v rdeče tulipane. Vrtnarja sta vztrajno zatrjevala, da sta na tablice napisala prav tisto, kar je stalo na vrečkah iz katerih sta jemala čebulice.

"Tu ima vmes svoje kremplje naš maček," je rekel učitelj.

"Nisem še slišal, da bi se mački ukvarjali z vrtnarstvom," sem rekel jaz.

"O našem se nič ne ve," je skrivnostno namignil učitelj. "Morda je čarovnik."

Nocoj je polna luna. Za vsak primer sem šel sedet na balkon. Lahko se zgodi, da bo mimo prijezdil naš maček na metli.

V nedeljo popoldne je deževalo, in da se ne bi preveč dolgočasili, nas je učitelj povabil v cirkus. Na vežna vrata je obesil velik oglas: Cirkus BEŽIGRAD vabi k predstavi ob 16. uri. Nastopajo vrvohodci, klovni, žonglerji, dresirani tigri in cirkuška godba. Pred nastopom ogled živalskega vrta. Vabljeni!

Ogledal sem si vabilo in opozoril učitelja, naj se nikar ne šali z gledalci. "Če jih misliš povleči za os," sem rekel, "gledalci ne bodo le žvižgali, ampak bodo tudi metali gnila jajca in paradižnike. Ob takih priložnostih je najljubša tarča direktor. Verjetno si to ti?"

Učitelj je pokimal in rekel: "Nikar ne skrbi, vse bo v redu."

"Imaš klovne?" sem vprašal.

Učitelj je pokimal.

"Pa tigre?"

Učitelj je spet pokimal.

"Pa žonglerje?"

"Žongler boš ti," je rekel učitelj.

"Jaz?"

"Seveda, saj na počitnicah zmeraj žongliraš z balinčki."

"Kot veš, samo s tremi kroglami."

"Za moj cirkus to zadostuje," je rekel direktor. "Tu imaš krogle. Lahko še pol ure vadiš. Jaz imam še opravke."

Ob pol štirih si je šlo občinstvo ogledat znamenite in redke živali, kakršnih nima noben cirkus na svetu. Medvedje so imeli vstop prost, ljudje pa smo plačali po en dinar.

Živalski vrt ni bil velik, zato pa zanimiv. V središču je stala kletka z zelenima papagajema, okrog nje pa so pravilno razporejeni sedeli trije tigri in en črn lev. Največji tiger je bil precej podoben našemu mačku, druge tri zveri pa njegovim prijateljem iz hiše in bližnje soseščine. Sedeli so čisto pri miru in napeto opazovali, kaj se dogaja v kletki. Črni lev je nekajkrat stegnil taco, a jo je brž umaknil, ko je začutil trdoto papagajevega kljuna. Ker sem mu po nerodnosti stopil na rep, je divje zavreščal ter jo ubral iz živalskega vrta, za njim pa še dva njegova prijatelja. Zbežati je hotel tudi naš tiger, vendar ga je direktor pravočasno ujel in spravil na varno. Ogled živalskega vrta je bi s tem končan in občinstvo je odšlo na predstavo.

Na začetku je direktor v vlogi cirkuške godbe odigral na blokflavto Koračnico palčkov, ki je vsem zelo ugajala in jo je moral ponoviti. Nato je nastopil kot vrvohodec in je z odprtim dežnikom dvakrat prehodil stranice pri posteljah, ne da bi padel na tla. Potem so nas zabavali klovni: Debeli Bongo in Suhi Grintež, Mali Makec in Dolgi Jakec, Nemi Lukec in Lapasti Kljukec. Bili so našemljeni v obleke, ki so se mi zdele znane iz naše omare.

Sledila je točka velikega žonglerja Lovikrogle. Pošteno sem se namučil, preden sem svoje tri krogle dvajsetkrat zavrtel, ne da bi mi katera padla na tla. Zato pa mi je potem, ko sem se priklanjal občinstvu, padla ena iz žepa na kurje oko.

Na vrsti je bila zadnja in glavna točka spored: dresura tigrov. Direktor je povedal, da so en lev in dva tigra pobegnili, ampak da to nič ne de, ker preostali tiger zaleže za štiri. Prosil je za popolno tišino, ker je zver zelo živčna in bi lahko pobegnila, gledalcem pa bi tako ušla najboljša točka sporeda.

Občinstvo je zadržalo dih. Na direktorjev znak je Piki splezal na postelje in vzdignil velik obroč. Direktor je zvil iz papirja kroglo, jo dal povohati tigru, potem pa jo vrgel skoz obroč čez obe postelji. Tiger se je v elegantnem skoku pognal skoz obroč, preletel postelji in pristal na drugi strani na tleh. Pograbil je kroglo in jo prinesel direktorju. Po treh ponovitvah so mu gledalci burno zaploskali, umetnik pa se je šel hladit na balkon.

Ko smo zapuščali cirkuški šotor, je godba igrala "Na planincah luštno biti," gledalci pa so zapeli kitico "Pastirica žgance kuha, notri pade ena muha." Medtem se je zjasnilo in tako smo z imenitne predstave lahko odšli na sprehod.

Piki je postal padalec. Seveda ni treba misliti, da mu je spodrsnilo na ledu ali da se je spotaknil na cesti, tudi s kolesa ni padel, še manj pa pri matematiki. Piki je postal član padalskega društva. Nekega večera smo na televiziji gledali film o padalcih. Beli mehurčki, ki so vreli iz letal, se počasi večali ter slednjič kot ogromne napihnjene buče pristali na tleh, so bili Pikiju zelo všeč. Rekel je, da bi padalci tudi pri nas lahko skakali z balkona ali terase in, ker je bil učitelj za to, sta ustanovila padalsko društvo.

Medvedje se za novi šport niso preveč zanimali. Razen Pikija so se prijavili samo še Josip Jupiter, Stari Marko in Filip. Mama jim je iz stare rjuhe sešila padala, učitelj, ki je postal padalski polkovnik, pa je sestavil vadbeni urnik. Prva vaja se je imenovala "pristanek". Na njej so pripravniki v travi za blokom vadili žabje skoke, počepe in prevale. Čez teden dni so prešli na vajo "polet". Oblečeni v padalske "telovnike" so na terasi ure in ure bingljali na vrveh za sušenje perila. Na koncu je sledil še preskus vrtoglavice. Polkovnik je bodoče padalce posadil v centrifugo in jih tako prevrtel, da so prišli ven čisto ploščati. S to vajo se je tečaj končal in za naslednji dan so bili napovedani skoki. Polkovnik me je povabil na prireditev.

Pred odskočiščem na južni strani terase so v vrsti stali Marko, Jupter, Piki in Filip v popolni padalski opremi. Po kratkem pregledu je dal polkovnik znak za začetek. Prvi se je s police pognal Stari Marko. Odskok je uspel, padalo je hitro ujelo zrak in se lepo razprostrlo. Nenadni sunek vetra pa je padalca zasukal in ga pognal proti bloku in ga odložil med kaktuse na balkonu drugega nadstropja.

"Pozor!" je zaklical poveljnik. "Zaradi bočnega vetra pritegnite vrvi, če ne, bom še vas lovil po balkonih. Naslednji!"

Josip Jupiter se je lahkotno odgnal in brez težav zaplaval v globino. Ko je letel mimo drugega nadstropja, je salutiral Staremu Marku, ki se je pobiral iz kaktusov. Samo za hip je pozabil na veter, a ta se mu je brž maščeval in ga pognal čez ograjo balkona v prvem nadstropju.

Polkovnik je hotel tekmovanje ustaviti, a ga je Piki preprosil, naj poskusi še z njim. Po krajšem premisleku je odskočišče prestavil na konec terase in Piki je dobil dovoljenje za skok. Skočil je strmo, pritegnil vrvi, srečno prijadral mimo balkonov in z lepim prevalom pristal v travi za blokom. Zadnji je skočil Filip. Tudi on se je izognil balkonom, vendar je tik pred pristankom obvisel na grmu forsicije.

"Kaj praviš?" je vprašal učitelj.

"Za prvič odlično," sem rekel. "Fantje so pogumni, a ne poznajo še vetra."

"Ja, veter," je rekel učitelj malce potlačeno. Pomignil je z glavo proti balkonom. "Treba bo iti po Marka in Jupitra. Greš z mano?"

"S tabo?" sem se začudil.

"No, vsaj po Marka," je silil učitelj.

"Ti ga drugače ne bodo dali?"

Učitelj je skomignil z rameni.

"Naj bo," sem rekel, "pojdiva."

Pozvonila sva v drugem nadstropju. Odprla nama je stara gospa.

"Prišla sva po našega medveda," sem rekel.

"Medveda?" je ponovila gospa, kakor da ni prav slišala.

"Da, medveda. Na vašem balkonu leži."

"Na našem balkonu?" se je še bolj začudila.

"Da, na balkonu. Skočil je s padalom, pa ga je veter zanesel."

"Aha," je pomirljivo rekla gospa, prepričana, da je z mano nekaj narobe, le da ni vedela, ali je sončarica ali kaj hujšega. Za vsak primer pa je le šla na balkon in našla tam Starega Marka. Prismejala se je nazaj in midva sva se lepo zahvalila.

Z drugimi padalci nisva imela težav. V prvem nadstropju nama je odprl deček, ki se je tudi sam ukvarjal s padalstvom, in je torej vedel, za kaj gre. Potem sva za blokom pobrala še Pikija in Filipa. Moštvo se je vrnilo domov brez izgub.

Polkovnik je rekel, da bodo drugi dan spet tekmovali. Opozoril sem ga, da bo tokrat sam pobiral padalce po tujih balkonih. To mu ni bilo všeč in zato je tekmovanje prestavil. Kljub temu smo se zbrali naslednjega dne spet na terasi. Polkovnik je padalce odlikoval z odlikovanji PP. To ne pomeni, da so tudi oni postali padalski polkovniki, temveč, da so dobili častni naslov POGUMNI PADALEC. Ko je hotel polkovnik pripeti značko še meni, sem odločno zatrdil, da ne mislim skočiti s terase ne s padalom, ne brez njega. Polkovnik mi je pojasnil, da pomeni PP prav tako POBIRALEC PADALCEV. Ta naslov sem spreje, nakar smo vsi zadovoljni odšli na PP ali popoldanski počitek.

Medvedja šola dolgo ni imela svojega praznika. Učitelj je zbiral predloge in tehtal dneve, vendar je v vsakem našel kakšno napako. Eden je bil preblizu novega leta, drugi preblizu počitnic, tretjega so praznovali že kje drugje. Ko je že skoraj obupal, je prišel k njemu Piki in rekel: "Zdi se mi, da imam dober predlog."

"Razloži ga, prosim, kratko in jedrnato," je rekel učitelj.

"Začetek pomladi," je rekel Piki.

"Ni slabo. Zakaj?"

"Zaradi prebujanja gozdnih medvedov iz zimskega spanja."

"Dobro. Predlagaš tudi ime?"

"Velika Medvednica."

"Odlično," je rekel učitelj. "Piki, ti si nadmedved!"

Predlog je bil sprejet in začele so se priprave za praznovanje. Učitelj je sestavil spored ter določil pevce, igralce, plesalce in recitatorje. Piki je postal vodja moškega pevskega zbora, samih basistov brez posluha. Nekega dne sem poslušal, ko so vadili pesem o dvanajstih razbojnikih. Peli so jo narobe, a tako glasno, kakor da je razbojnikov najmanj štiriindvajset. Dirigent je trkal s paličico po pultu in vpil: "To je krulba, ne petje. Gozdne medvede boste zbudili tri tedne prezgodaj!"

Ko je slednjič napočila Velika Medvednica, je bila ne samo v koledarju, ampak tudi v naravi že prava pomlad. Učenci so šolo okrasili s kitami pomladanskega cvetja in ob napovedani uri skupaj z učiteljem in gosti zasedli prostore v veliki šolski dvorani.

Zavesa se vzdignila in na odru je stal Piki. Prislonil je h gobcu medeninast rog in trikrat zateglo zatrobil. Začula sta se šum in štorkljanje in od vseh strani so začeli hiteti medvedje. Pretegovali so se in zehali, kakor da bi se pravkar zbudili iz zimskega spanja. Bili so člani medvedjega pevskega zbora. Zbrali so se na odru in začeli spored s pesmijo "Kadar medved se zbudi , iz brloga prihiti", ki jo je za današnjo proslavo zložil medvedji učitelj. Piki je pevce dobro izuril, peli so tiše in bolj pravilno kakor pred tedni. Občinstvo je vneto ploskalo njim in skladatelju. Po kratkem učiteljevem govoru je nastopil Trio Marko s plesom Marko skače. Nekaj medvedov je igralo na tamburice trije Marki (Prvi, Drugi in Stari) pa so plesali s takšnim navdušenjem, da se je oder pod njimi kar upogibal, in je bilo čudno, da deske niso popokale. Na burne zahteve gledalcev so morali točko ponoviti. Sledil je kratek prizor, v katerem je nastopila Timika kot Pomlad in Benjamin kot medved Domberdan. Prizor je bil v verzih in na koncu vsake kitice je Pomlad zaklicala:

"Oj vstani, vstani, Domberdan!" leni Domberdan je odgovarjal:

"Oh, ko sem pa tako zaspan!"

Ker besede niso zalegle, si je Pomlad pomagala s kanglico vode, ki jo je zlila Domberdanu na glavo. Ta prizor se je mladim gledalcem zdel zelo smešen. Nastopilo je še nekaj recitatorjev, za konec pa je še enkrat nastopil medvedji pevski zbor. Zapel je same nove pesmi: "Ko medved zjutraj v šolo gre", "Medene lonce ližemo", "Medvedje hrabri smo gasilci" in "Pomald - medvedji letni čas". Po končani proslavi je bila pogostitev. Vsak medved je dobil eno minihrenovko in en makismed. Za učitelja in goste pa je poskrbela učiteljeva mama s slavnostnim kosilom, tako dobrim, da bi najraje vsak dan praznovali Veliko Medvednico.

Nekega dne je prišel učitelj k meni in rekel: "Lahko bi šli v Pariz."

"Kam?" sem vprašal začuden.

"V Pariz," je ponovil učitelj. "Piki bi rad obiskal Žužuja."

"Razumem," sem rekel. "Kako bi pa šli?"

"Ti bi nas peljal z avtom."

"Ali ni do Pariza preblizu?" sem rekel. "Kaj ko bi šli še kam, ko bomo ravno na poti?"

"Seveda," je takoj poprijel učitelj. "S Pikijem sva ti hotela predlagati, da bi iz Pariza odpotovali na severni tečaj."

"Na severni tečaj?"

"Ja, Piki bi rad videl severne medvede."

"Česa ne poveš? Severne medved?"

"Ja, pa pingvine in mrože in kar je še ram zgoraj."

"Kako pa misliš priti tja gor?" sem vprašal.

"Ti bi nas peljal z avtom."

"Na severni tečaj, kaj?"

"Ne čisto do tja. Do Eskimov. Pri njih bi najeli pasjo vprego."

"Aha," sem rekel. "Ampak, če Pikija vsaj malo poznam, mu severni medvedi ne bodo zadostovali."

"Seveda ne," je vneto pritrdil učitelj.

"Gotovo bi rad videl še leve in tigre in slone in antilope in žirafe in krokodile in kar je še tega tam spodaj."

"Seveda, to bi bilo imenitno."

"Mogoče pa tudi zmaje?"

"Ne šali se," je rekel učitelj. "Jaz govorim resno. Kje so pa zmaji?"

"V pravljici."

"V pravljici," je s posmehom rekel učitelj. "Kako pa se pride v pravljico? Bi nas ti peljal z avtom?"

"Mogoče," sem rekel. "Ampak v pravljico se pride najbolje peš. Kdor preveč hiti, se odpelje mimo."

"Raje bi šel v Pariz," je rekel učitelj. "Piki tudi."

"Tudi Pariz je pravljica," sem rekel po kratkem molku. "In seveda severni tečaj tudi. In Afrika tudi."

Učitelj me je pogledal. "Jaz sem mislil zares."

"Jaz tudi. Kaj nisi rad v pravljici?"

"Ne," je rekel učitelj. "Raje mi povej, kaj naj rečem Pikiju."

"Povej mu, da gremo v živalski vrt."

"Misliš resno?"

"Čisto resno. Danes popoldne."

"Nas boš peljal?"

"Seveda."

"nabral bom malo starega kruha."

"Prav."

"Veš," je rekel učitelj čez čas, "pravzaprav Pikiju niti ni toliko do Pariza. Pogovarjala sva se pač."

"Tudi midva se pogovarjava, ne?"

"Seveda. Živalski vrt pa vseeno drži?"

"Jasno. Če sem rekel, bomo šli."

In smo šli.

In tako potujem, v resnici in v sanjah, na severni tečaj in pod Rožnik, smejemo se opicam v kletkah in sedimo na saneh, ki jih vlečejo psi skoz polarno pokrajino. Čarovniki smo in učenci, kljukci in mile jere, radovedneži in poredneži.

Da bi še dolgo tako potovali.

# data[].attributes.attachment_link.description
Knjižnica Čebelica, Mladinska knjiga, Ljubljana 1979 Kdo je Piki Piki ne stanuje v gozdu, ne v živalskem vrtu, ne v cirkusu, ne v trgovini. Piki stanuje v bloku, v četrtem nadstropju, na polici za igrače. Pikiju je ime Piki, čeprav ni pikast. Tako mu je pač ime.

# data[].attributes.body
sposodi si knjigo

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Dolg opis
Nič me ne more več rešiti. V grlu me zadrgne. Najraje bi se izbrisala. Še vedno stojim tam, sredi sobe, ki ji rečemo salon, slišim čebljanje svoje ljube mame, ki je tudi tokrat oblečena v elegantno črnino, kot pravi svojim pustim oblekam in kostimom, vidim sošolce, ki prijazno sedijo njej nasproti, ji kimajo in se veselijo kremšnit in vroče čokolade, in ne morem nič. Čisto nič. Misli panično vijugajo po možganskih zavojih, medtem ko sošolci spoštljivo gledajo zdaj mamo zdaj mene.
Kit na plaži je druga knjiga priljubljenega ustvarjalca, namenjena mladini. Pisatelj, pesnik, dramatik in režiser Vinko Möderndorfer (1958) je za svoj prvi roman za mladino Kot v filmu prejel večino nagrad za mladinsko književnost pri nas.

S tole duhovito zgodbo o resnih rečeh pa bo zagotovo nagovoril vse generacije, z zanimanjem jo bo brala tako mladina kot tudi odrasli. Nika se s starši preseli v novo hišo in zadnji razred osnovne šole obiskuje v novi šoli, novem kraju, z novimi sošolci. Vse je na videz zelo lepo in tako, kot mora biti. Priljubljena je, zgovorna in duhovita, zna si pridobiti prijatelje. A izkaže se, da ima skrivnost, ki ne ostane skrita prav dolgo, skrivnost, ki bo spremenila življenje vsem okoli nje.

# data[].attributes.attachment_link.description
Nič me ne more več rešiti. V grlu me zadrgne. Najraje bi se izbrisala. Še vedno stojim tam, sredi sobe, ki ji rečemo salon, slišim čebljanje svoje ljube mame, ki je tudi tokrat oblečena v elegantno črnino, kot pravi svojim pustim oblekam in kostimom, vidim sošolce, ki prijazno sedijo njej nasproti, ji kimajo in se veselijo kremšnit in vroče čokolade, in ne morem nič.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
veter nemirni mi svojo ponuja roko.

Prosi me angel, ki ve za vse to,

dan se prebuja in trave čarobne cveto.

Jaz pa ne morem brez tebe več tja,

strah me je tiste samote na klopi za dva.

Nisem še kamen, ki mrtev leži,

v meni spi ptica, ki misel jo nate zbudi.

Ptica mojih želja, bela vrana srca.

Pridi vsaj enkrat, poglej me v oči,

beri mi z ustnic, prisluhni utripu krvi.

Vzemi dotike vsaj moje nazaj,

sanje so večne, z njimi potujemo v raj.

# data[].attributes.attachment_link.description
veter nemirni mi svojo ponuja roko. Prosi me angel, ki ve za vse to, dan se prebuja in trave čarobne cveto. Jaz pa ne morem brez tebe več tja, strah me je tiste samote na klopi za dva. Nisem še kamen, ki mrtev leži, v meni spi ptica, ki misel jo nate zbudi.

# data[].attributes.attachment_link.description
Ena najlepših pravljic Svetlane Makarovič

# data[].attributes.body
Reši kviz o slovenski književnosti

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Slovenska književnost se začne z brižinskimi spomeniki in se deli na različna obdobja: pismenstvo (500-1550), reformacija (konec 16. stoletja), protireformacija (1600-1630), barok (1630-1750), razsvetljenstvo (1750-1830), romantika (1830-1849), realizem (1848-1899), moderna (1899-1918), ekspresionizem in slovenske zgodovinske avantgarde (1918-1930), socialni realizem (1930-1941), medvojna književnost (1941-1945) in književnost po drugi svetovni vojni (1945 - danes).

Iz vseh naštetih obdobij smo izbrali najbolj znane avtorje in dela ter pripravili 15 vprašanj, s katerimi lahko preveriš in obnoviš svoje znanje o slovenski književnosti. Koliko točk ti je uspelo zbrati? :)

1. V katerem stoletju so nastali Brižinski spomeniki?

2. Za slovensko književnost sta izjemnega pomena Abecednik in Katekizem. Kdo je avtor teh dveh del?

3. Kdo je avtor dela Županova Micka?

4. Ta veseli dan ali Matiček se ženi je...

5. Katera izmed naštetih oseb je delovala v obdobju razsvetljenstva na Slovenskem (1750-1830)?

6. 8. februarja praznujemo Prešernov dan, ki je osrednji slovenski kulturni in državni praznik. Na kateri dan je bil rojen Prešeren?

7. Katere tri osebe so delovale v obdobju romantike na Slovenskem (1830-1849)?

8. Kdo je avtor besedila državne himne Republike Slovenije?

9. Popotovanje iz Litije do Čateža je eno najbolj znanih slovenskih potopisnih del. Kdo ga je napisal?

10. Josip Jurčič je napisal delo Deseti brat, ki je...

11. Kateri Ivan je avtor del Visoška kronika, Med gorami, Mrtva srca in Cvetje v jeseni?

12. Krasna si, bistra hči planin,
Brdka v prirodni si lepoti,
ko ti prozornih globočin
nevihte temne srd ne moti -
krasna si, hči planin!

Kateri reki je Simon Gregorčič napisal hvalnico?

13. V času moderne na Slovenskem (1899-1918) so delovali Dragotin Kette, Josip Murn Aleksandrov, Oton Župančič in Ivan Cankar. Slednji je napisal ogromno del - katerega izmed spodaj naštetih del ni napisal Ivan Cankar?

14. Vsaka mama je prava mama,
dana za srečo in na veselje.
Prava. In ena sama.
Za vse življenje.

Kdo je avtor tega verza, ki ga največkrat citiramo ravno na materinski dan?

15. Lovro Kuhar je napisal znamenita dela kot so Solzice, Samorastniki, Požganica, Jamnica, Doberdob. Pod katerim psevdonimom je znan Lovro Kuhar?

# data[].attributes.attachment_link.title
KVIZ: Kako dobro poznaš slovensko književnost? - Aktualno

# data[].attributes.attachment_link.description
Slovenska književnost se začne z brižinskimi spomeniki in se deli na različna obdobja: pismenstvo (500-1550), reformacija (konec 16. stoletja), protireformacija (1600-1630), barok (1630-1750), razsvetljenstvo (1750-1830), romantika (1830-1849), realizem (1848-1899), moderna (1899-1918), ekspresionizem in slovenske zgodovinske avantgarde (1918-1930), socialni realizem (1930-1941), medvojna književnost (1941-1945) in književnost po drugi svetovni vojni (1945 - danes).

# data[].attributes.body
10. maja se je na Vrhniki rodil Ivan Cankar.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nedavno je "Slovenska matica" razpošiljala po naših krajih formular, na katerega naj bi ljudje napisali poglavitne zanimivosti iz svojega življenja in nehanja. Tudi jaz sem dobil tak formular, pa nisem vedel, kaj bi z njim. Besedilo je bilo namreč hrvaško, moj občevalni jezik pa je doma edinole slovenski. Državni uradi so se naučili slovenščine, morda se je bo sčasoma tudi "Slovenska matica". Še hujše pa je bilo, da so vprašanja na tisti poli razodevala za svojega očeta c. kr. profesorja, ki deli človeško delo v "periode" ("Schildern Sie mir die zweite Periode Schillers!"), človeško življenje pa v rubrike sub a), b) in c). Iz teh in takih razlogov sem izročil formular dekli, da podkuri z njim. Domislil pa sem se ob tej priliki, da je v mojem življenju marsikatera dogodivščina, ki je spomina vredna. Te dogodivščine sem spisal za najboljši slovenski leposlovni list, ki mu je ime "Gospodična Cizara"; škoda le, da ne smem povedati, kje, kdaj in kako da izhaja ta imenitni list. Vsaka mladost je polna sreče in radosti, sijajnega sonca in prešernega smeha. Vsaka mladost. Ako v poznih letih in v grenkih urah pogleda človek nanjo s tujimi, hladnimi očmi, se mu zdi morda nevesela, kelih krivičnega trpljenja in prezgodnjega spoznanja. Ali težko je tako pogledati nanjo. Nenadoma se razmakne, se v nič raztopi megleni zastor in zasmeje se mlado sonce, vse ljubezni in vse hvaležnosti vredno. Spomin je sladek kakor pesem; prsi napne vzdih, zastro se oči in ustnice boža smehljaj.

Oko mojega spomina seže daleč, prav do tretjega leta moje dobe. Pogorela nam je hiša in obubožali smo docela. Mi otroci, kolikor nas je bilo, smo se igrali na vrhu pri Sveti Trojici. Pod večer je bilo, sonce je sijalo milo in toplo, kakor sam božji blagoslov. Spodaj je bila Vrhnika že vsa v senci, lesketala so se le še zgornja okna gosposkih hiš. "Jezus!" je vzkriknila sestra. Zgrabila me je za roko in je tekla; jaz, neroden v nogah, sem kolobaril za njo ter se prevračal nizdol po kamenju in po spolzki travi. Silen dim je bil obsenčil nebo prav tja do Ljubljanskega vrha, do Svete Ane in do Žalostne gore; presekal ga je navpikoma sijajen plamen, slok in visok. "Jezus! Jezus! " je kričala sestra ... Tukaj, v ta prelepi plamen, je zaklenjen moj spomin; več ga ni ... Prikaže pa se nenadoma mati, čisto majhna, čisto drobna, nič preplašena, samo začudena; na cesti stoji ter tišči pod pazduho staro stensko uro, ki že zdavnaj ni več šla, ne bila ... Spomin umolkne, pa se oglasi v izbi tete Micke. Izba je bila prečudno bela, tudi teta Micka je bila vsa bela in na belo pogrnjeni mizi je stala skleda belih, žlahtno dišečih štrukljev. Od zunaj je plamenelo zamolklo in rdeče, kakor večerna zarja ... To je bil najlepši dan mojega življenja. Gotovo je, da sem bil sila neroden in cmerav otrok. Sam se ne spominjam natanko, toda mati mi je pravila, da sem bil nadloga že od rojstva. Prišel sem prezgodaj na svet; v svojih bolečinah je zaobljubila mati sebe na svete Višarje, mene pa v lemenat. Nikoli ni bila na svetih Višarjah, jaz ne v lemenatu. Kadar storiš obljubo človeku, jo izpolni, če moreš; kadar pa jo storiš Bogu samemu, jo izpolni, če moreš ali če ne; zakaj trda je kazen. Spomnim se na stari dom, na zgodnjo mladost, na to prelepo, vso s svetlimi sanjami prepreženo; in takoj se zmislim na peč. Bila mi je visoka in obširna planjava, bila mi je zavetišče v samotnih otroških sanjah. Tam sem sedel ter sem žvečil palec desnice, kar ves dan. Lasje so mi bili predolgi, zato mi jih je bila mati povezala v čop, ki me je ščegetal na tilniku. Palec mi je nazadnje obvezala z veliko in debelo cunjo, ki je bila gnusna. Žvečiti nisem mogel več in sem jokal; izpod solz pa sem videl prostrano izbo, videl sem mater in očeta, brate in sestre, videl sem okna, neznansko široka in daleč za okni, onkraj ceste, milo vabeče mesarjeve klade. Tam se je nehal ta prostrani svet. Mesar je imel pred hišo visoko skladovnico napol obtesanih hlodov. To so bile slavne mesarjeve klade, naša radost in naše hrepenenje. Plezali smo po njih, lovili se, prevračali se in padali; sonce samo se je smejalo našemu veselju. Še zdaj ne vem, kako da so nas neprestano in s toliko skrbjo podili s tistih lepih klad. "Janez je že spet na mesarjevih kladah!" Seveda je in čemu bi ne bil? Stvari so na svetu, ki jih človeška pamet tudi z veliko težavo ne preudari do kraja. Zdelo se mi je, da so nam teh klad nevoščijivi stari ljudje, zato ker so prenerodni in prepusti, da bi plezali nanje. Najbrž sem sodil prav.

Kmalu pa se mi je razširilo obzorje od mesarjevih klad do enajste šole pod mostom; za dobrih sto korakov. Ob vročih poletnih dneh, ko Močilnik usahne, ko je temno Rétovje skoraj prazno in ko mila zelena Ljubija sanja svoje tihe sanje globoko pod vrbami, upade Ljubljanica za cel seženj in ošabna Vrhničanka je samo še potok. Ves levi del struge je sam bel prod, od sonca spaljen. Takrat se prične enajsta šola pod mostom ter se neha ob prvih jesenskih nalivih. Mnogokaj sem študiral v svojem življenju, ali tako bogate in koristne učenosti, kakor jo daje svojim učencem enajsta šola pod mostom, nisem zadobil nikjer in nikoli. Kakšna čuda prečudna hrani ta goli, posušeni prod! Očem, ki jih iščejo, srcem, ki verujejo vanje, se kažejo čuda ob vsakem pogledu, ob vsakem koraku. Polomljen, star lijak, obroč kolesa, preluknjana ponev, počeni lonci, vilice s poldrugim klinom, pipec brez ročnika - sam Bog nebeški vedi, odkod se je bilo vse to nabralo v Ljubljanico! Ali vsaka stvar posebej je bila čudo prečudno in je imela svoj važen pomen. Šimčevemu Lojzetu se je celo posrečilo, da je našel denarnico; res ni bilo nič v nji, denarnica pa je vendarle bila. Čudes največje so bili kapeljni, ki so se skrivali pod mokrim kamenjem kraj zadnjih rahlo pljuskajočih valčkov vode. Lovili smo jih z vilicami, z žeblji ali pa z golo roko ter jih pekli na žerjavici kar tam v šoli, ki je bila skrita neumnim očem. Zgodilo se je časih, da je bila glava osmojena, repek pa še moker; toda bili so dobri in sočni, kakor na sosedovem vrtu pobrana jabolka. V šoli smo bili vsi gologlavi in goloroki, hlače pa smo si zavihali visoko do vrh stegna, Nekoč sem v gorečem hrepenenju po nadaljnji učenosti zašel malo pregloboko v vodo. Nenadoma se mi je zazdelo, da jaham na ogromnem zelenem konju naravnost proti sijajnemu soncu. Nadvse sladka, brezprimerna sreča me je vsega prevzela in mislil sem, da sem cesar ... Tedaj me je zgrabila za lase neusmiljena roka ter me trdo zalučala na prod. Tam sem vztrepetal ter se bučno razjokal, sam ne vem zakaj.Jurčev hlapec me je bil potegnil iz vode. Če komu ni povšeči to ali ono, kar sem storil v poznejšem svojem življenju, naj se prereka s tistim hlapcem, ne pa z menoj!

Enajsta šola, Bog s teboj! Milo se mi stori, kadar se spomnim nate, zibel življenja in spoznanja. Ko človek shodi, se mu odpirajo korak za korakom prostrani svetovi, se mu razkrivajo, ga obsipljejo svetla bogastva. Ozre se na siromašno zibel v kotu in oko mu je motno, senca gre preko srca. -

Dali so me v šolo, v ono pusto, srepogledo, od vseh strani zadelano, kjer ni ne sončnega, belega proda, ne razbitih loncev, ne luknjastih ponev, ne pipcev brez ročnika in kapeljnov še celo ne. Same trde, človeku nerazumljive besede so tam in velike črke, na črno tablo zapisane.

Oblekli so me v novo obleko, ki mi je bila veliko preohlapna; oče je bil zame obrnil za silo prekrojil obnošeno nedeljsko obleko starejšega brata. Grenka je pot do učenosti. S težkim srcem sem se napotil proti šoli, s težkim srcem in plaho slutnjo, kakor se napoti grešnik do hudih sodnikov; in brat, ki me je vodil, se mi je zdel kakor črn birič. Sveže jutro je bilo, čisto nedeljsko, svet je bil umit in počesan. Široka in bela je bila cesta, že posušena; zelene loke na obeh straneh so bile še rosne od ponočnega dežja. Ena sama rumena luža je bila na cesti, sredi mosta, ki drži čez prijazni, globokošumeči potok Klis. Ne vem, ali sem se bil zamaknil v svetlo nebo, ali v temni potok; nenadoma sem ležal z obrazom, z rokami in z nogami v tisti rumeni luži.

"Nesnaga nesrečna!"

Blatnega in kričečega me je vlekel brat domov. Tam so takoj razsodili, da nikoli ne bom učenjak. Objokan sem se vrnil v šolo v svoji stari, zakrpani obleki. In vsi so rekli, da je to slabo znamenje.

Koj drugi šolski dan sem okusil sovražnost in ogabnost tuje učenosti. Imeli smo mlado učiteljico; spominjam se, da je imela črne lase in črne oči ter bolno, rumeno polt. Poklicala me je po imenu in me je vprašala:

"Koliko je ena in ena?"

Vprašanje se mi je zdelo smešno in razžaljivo hkrati; kajti reči bi bilo treba: "Koljk' je ana in ana?" - in nadalje: čemu izprašuje o rečeh, ki jih ve že vsak otrok pod mostom? Zato sem molčal.

Učiteljica je poiskala prijetno prispodobo ter je vprašala:

"Koliko je ena pomaranča in še ena pomaranča?"

To drugo vprašanje se mi je zdelo še veliko bolj nespametno. Predno sem bil shodil, sem znal o Veliki noči prav dobro šteti pirhe in pomaranče, posebno tiste, ki so jih dobili bratje. In zoprno mi je bilo, da so se ji vlekle besede tako čudno opolzko iz ust, kakor se vleče med iz satovja. Zato sem molčal.

Vsa nestrpna je vzkliknila:

"Kaj nisi nikdar jédelj pomaranč?"

Tisti "jédelj" me je udaril kakor s kladivom; nisem vedel ne kako in ne kdaj - samovoljno mi je planilo z jezika:

"Jedna jédelj - pomaranča in jedna jédel - pomaranča sta dve jédelj - pomaranči!"

In učiteljica me je postavila v kot. -

Tisto jesen se mi je prvikrat razodela nasilnost krivice. V poznejšem svojem življenju sem nekoč poslušal ubijalca, ko je stal pred sodniki. Izpovedoval se je čisto mirno in brez strahu. Ni tajil niti z besedo, da je ubil človeka. Nenadoma ga je vprašal sodnikov eden, kam da so izginile tiste tri krone, ki jih je imel mrtvi siromak v telovniku, kakor je vedel krčmar. Takrat je ubijalec zardel v obraz in vzkipel: "Kakšne krone? Jaz ne vem nič o teh kronah!" Sodnik ni odnehal: "Ko je bil že ubit, jih ni mogel več zapiti; na oni svet pa jih tudi ni vzel s seboj!" Tedaj se je zgodilo nekaj zelo čudnega: ubijalec, ki je bil povedal z mirno vestjo, da je ubil krščenega človeka, je ob tistih ubogih treh kronah popolnoma podivjal; zgrabil je stol ter ga zalučal z vso silo med sodnike, da so se bledi poskrili pod mizo, treščil je obadva paznika ob tla ter kričal, rogovilil, lomastil tako neznansko, da so ga morali navsezadnje mukoma ukleniti in povezati. Delal je očitno krivico in se je očitno izpovedal; krivice delati si ni dal. -

Ob začetku šolske ure, ko smo odmolili, mi je ukazala učiteljica z osornim glasom:

"Pojdi h gospodu nadučitelju!"

Šel sem proti durim in sem čutil na hrbtu, da gledajo vsi drugi za menoj. S težkimi nogami sem stopal po stopnicah in trepetaje sem čakal, predno sem potrkal. Bali smo se nadučitelja. Visok in rejen je bil, zelo gosposki oblečen, čisto belih, testenih lic, na mehkem nosu zlate naočnike; najbolj strašen pa je bil glas njegov: sladek je bil, spolzek in mil, človeku pa so se šibila kolena pod vsako besedo.

Ko sem stal pred njim, me je premeril mirno in mrzlo izpod naočnikov ter je izpregovoril s tistim glasom:

"Oj, sinko moj, zakaj si porezal mlada drevesa, nedolžna mlada drevesca ob poti? Kaj ne veš, sinko moj, da je smrtni greh, porezati mlada drevesa ob poti, velik smrtni greh zoper sedmo zapoved božjo?"

"Saj jih nisem!"

"Oj, sinko moj, zdaj pa še tajiš, da si bil porezal mlada drevesa ob poti! Kaj ne veš, sinko moj, da je laž smrtni greh, velik smrtni greh zoper osmo zapoved božjo?"

"Saj ne lažem, saj jih res nisem!"

"Če jih ti nisi, kdo pa jih je, kdo je porezal mlada drevesca ob poti?"

"Jaz jih nisem; ne vem kdo da jih je!"

"Glej kako si zakrknjen! Če jih sam nisi, veš prav gotovo, kdo da jih je! Kdor utaji resnico, je lažnivec! Le pojdi, sinko moj!"

Iztegnil je belo roko in šel sem ihteč. Zaklenili so me samega čez poldne. Lačen nisem bil, toda hudo žalosten. Vedel sem, da so bili porezali drevesca ob poti kraj Lenarčičevega vrta; pravili so, da je bil Gašperinov, ali videl ga nisem; in da sem ga videl, bi ne bil povedal, zanalašč ne.

Ko je zvonilo poldan, zamolklo, počasi in dolgo, me je nenadoma minila mehkobna žalost in vsega se me je polastil divji srd. Tresel sem se kakor v vročici, kričal, teptal z nogami, bil z drobnimi pestmi po klopeh, zalučal tablico ob tla, da se je razletela na drobne kosce, razlomil pisalnik; raztrgal ves papir, kolikor sem ga našel in dosegel; nato sem begal brez uma po široki izbi vse do ene ure, nazadnje pa sem omahnil in zaspal.

Zaklenili so me čez poldne tudi drugi dan. -

Navsezgodaj sem občutil in izkusil žensko zapeljivost ter njeno izdajalsko hinavščino. Mati je imela vrhan pehar suhih hrušk. Ali tisti pehar, posoda vseh sladkosti, je bil zaklenjen v ogromni omari. Če se spomnim nanjo, se mi zdi večja od marsikatere srednje visoke hiše. Sama sva bila v izbi s sestro Lino; pogledala me je z zamišljenimi očmi in je rekla: "Ko bi zdajle imela tisti pehar!" "Ko bi ga!" sem vzdihnil. "Zakaj bi ga pač ne imela," je rekla tišje, kakor tjavdan. "Saj je omara zaklenjena, mati pa imajo ključ!" Pomislila je. "Pa vendar bi ga lahko imela, tudi brez ključa!" Spreletelo me je čudno, kakor strah pred grehom; hkrati pa me je ščegetalo sladko ob mislih na vrhani pehar. Skočil sem z zapečka ter šel preiskavat omaro. Stala je pošev v kotu in ni bila tesno prislonjena ob zid, tako da bi človek, ko bi se napravil majhnega, zlezel zanjo; s težavo res, ali zlezel bi. Jaz pa sem bil droban, da sem komaj razločil svojo senco. Sestra je ostala na zapečku ter je gledala s sklonjeno glavo in stisnjenimi ustnicami, roke uprte ob kolena. "Zlezi zad!" je svetovala tiho. "Napravi se majhnega in se splazi hrbtoma!" Tako sem storil in bil sem v temi; spreletel me je občutek, da sem strahotno sam. "Potrpi malo, da izpregledaš!" je svetovala dalje. Ali še preden se mi je oko privadilo mraku, je šepnila strahoma: "Beži!" V trenutku sem stal mrzel in trepetajoč sredi izbe. Nekdo je hodil s težkimi koraki po veži, nazadnje je zakašljal ter šel. "Zdaj pa naredi brž, kar misliš; zdaj je že vseeno! Zlezi zad; tam na oni strani, kjer je pehar, je en žebelj odnehal; potegni ga ven, pa odsloni desko!" Storil sem brez misli in volje vse, kakor je ukazala. Če bi mi bila v tistem hipu rekla: "Pojdi na cesto in skoči pod voz!" - bi bil šel ter skočil. Odslonil sem desko, otipal pehar, zgrabil pest hrušk ter jih stlačil v žep; nato še eno in še tretjo, tako da sem imel obadva žepa nabasana. Ko sem spet prislonil desko ter se izvil izza omare, sem bil zasopel in poten. Šla sva s sestro za hišo, legla sva v travo kraj plota ter sva jedl

la. Ali nisva se spogledala ves čas in tudi smejala se nisva. Tako sva se gostila dan za dnem, pod véčer, ko so se drugi podili po "mesarjevih kladah", ko je bila mati pri sosedi, oče pa v krčmi. Občutek greha se je bil skoraj popolnoma izgubil; že sva se smejala ter govorila nebrzdano o svojem skritem početju. Nekoč, v nedeljo po véliki maši, je odklenila mati omaro ter se je čudoma začudila. "Sama ne vem, kaj bi to bilo! Saj je bil vrhan pehar, da so dol drčale, zdaj pa je že kar do roba usahnil! Miši jih pač ne jedo, saj ni nobena obglodana!" Držala je pehar z obema rokama ter se je ozrla po nas vseh. Drugi so strmeli z velikimi očmi in odprtimi usti, sestra Lina je gledala v tla in je podrsavala z nogo, meni je šel mraz od lic do nog in spet nazaj, počasi in težko; zdelo se mi je, da se izba maje in da je mati zelo velika. "Kdor je storil, povej sam!" Molčali smo; vseh nas je bilo strah, ne strah grožnje, palice še manj, temveč nečesa neizrekljivega, daljnega, silnega. Izpregovorila je sama sestra Lina: "Ta je bil!" In je pokazala s prstom name. Mati je postavila pehar na mizo. V lastni omotici sem videl čisto, da je prebledela.

Še je vprašala: "Kdo je bil?" "Janez!" je rekla sestra Lina in mi je gledala naravnost v obraz. "Kako da si naredil, še to povej!" je ukazala mati. Noge so se mi tresle tako močno, da nisem mogel vstati. Odgovoril pa sem razločno, da sem poslušal čudoma sam svoj glas. "Zlezel sem zad, potegnil žebelj ven, odslonil desko in otipal pehar. Že od torka, vselej pod véčer!" Takrat se je zgodilo nekaj, kar me prešine z neznano grozo še ob spominu. Mati me ni udarila, tudi ni rekla žale besede; sedla je na klop, skrila je obraz v dlani ter je zajokala, da so tekle solze izza belih prstov. - Sestra Lina je bila natihoma smuknila iz izbe; jaz edini sem jo videl, kljub omotici in od bolečine slepim očem. Šel sem za njo počasi, ker so mi bile noge zelo težke. Napotil sem se naravnost za hišo; tam se je bila skrila pod jasminov grm za plotom; rdeča nedeljska ruta jo je izdala. Prišel sem do nje, zgrabil jo za dolgo kito ter jo vlačil za seboj po vrtu. Ni kriknila ves čas, še zavzdihnila ne. - V poznejšem, prevar in bridkosti polnem življenju, me je goljufala in izdala marsikatera ženska; Bog jim greh odpusti, jaz jim ga vsem do zadnjega kraja. Toda vseh učenosti najgrenkejša učenost je abecednik.

Ne vem, če se otroci po naših krajih še "pogovarjajo". Mi smo se. Nobena še tako bučna igra nam ni dala toliko čiste, globoke, skrivnostno svete rádosti, kakor tisto polglasno pogovarjanje v mraku. Tako je bilo zmerom, da sanja človek toliko sijajnejšo luč, kolikor temnejša je noč okoli njega in v njegovem srcu. Ni treba, da bi sanjal o samem nebeškem soncu - sonce mu je lojeva sveča, mu je dremotna lučka pred podobo Matere božje. Berač, ki nima, da bi si kupil kos črnega kruha, sanja o silnem, nedosegljivem bogastvu; ali tisto bogastvo nikakor niso prekmorski milijoni, temveč je svetla desetica. Popotnik, ki gazi mrzlo žlomarico po cesarski cesti, sanja o prijaznem domu, o zakurjeni peči, o večerji na beli mizi; oj ne, on sanja o pasji kolibi, o trdi slami, o skorji kruha. Velikokrat sem bil zamišljen in žalosten, ko sem bral o "srečni mladosti", o "zlatih otroških dneh". Tudi meni se je že zgodilo, da so se mi ponevedoma orosile oči ob spominu na zdavnaj minule čase, na obraze, ki jih ni več, na kraje, ki so mi bili dragi. Ali resnica je pač ta, da je svetla in hrepenenja vredna vsaka daljava, naj se ozre človek v preteklost ali v prihodnost. Vsake sanje so porojene iz nezadovoljnosti, iz bridkosti, iz bede in trpljenja; ne samo hrepenenje po jabolkih in pomarančah, temveč tudi tisto po čisti lepoti in svetih nebesih. Najlepše se je dalo pogovarjati pozimi, na veliki, topli peči. Zunaj je bila noč in mraz je škripal skozi okna, izba pa je bila polna sladkih pravljic, ki so nam šepetale na uho še tišje in milejše od samih naših besed. Pa da smo tudi vsi molčali, pa da se niti spogledali nismo, razumeli bi se bili vse do kraja. Bilo je kakor skupna molitev in kakor skupna pesem: če nas je sedem ali sedemdeset - molitev je ena in ena je prošnja, pesem ena in en sam je Bog. Nikoli si nismo bili tako blizu, tako bratje in sestre, kakor ob tistih svetih urah. Sredi med nami je sedel sam angel božji ter nam je pripovedoval o lepotah iz paradiža; nam pa se je zdelo, da govore naše plahe ustnice. Nikogar ni obšla niti za trenutek pregrešna misel, da bi ne verjel pripovedkam angelskim. Pogovarjali smo se o veliki noči. Blizu je že bila in vedeli smo čisto vsi, kakšna da bo naša velika noč: prazniki brez praznikov, nedeljsko jutro brez pirhov in pomaranč, v srce mukoma zaklenjena bridkost, za pečjo pritajene solze. Vedeli smo, da pride trda in neusmiljena, ali govorili nismo o nji, še mislili nismo nanjo. Pogovarjali smo se o drugi veliki noči, o tisti, ki je bila polna šumečega sonca, prešernega potrkavanja zvonov, dišečih, rumeno zapečenih kolačev, rdečih pirhov, svetlih pomaranč; mati ima na glavi belo ruto in pogrinja mizo; mi sedimo po vrsti za pečjo in gledamo; oče sloni ob oknu, baše si pipo in se smeje ... V to veliko noč smo verjeli kakor v živega Boga; tik pred nami je bila v vsem svojem sijaju. Res je ni bilo tisto leto in tudi ne prihodnje in tudi še tretje ne in nikoli ne; ali ni je bilo moči na svetu, da bi omajala našo vero. Prav nič se nismo čudili in nič nismo bili užaljeni, da ni bila potrjena naša vera, da se niso dopolnile naše sanje; morda bi se bili čudili, da se je zgodilo po besedah angelovih. Tam nekje v podlipskih hribih, visoko v samoti, stoji pristava, ki ji pravijo Mavsarjev hrib. Le zdaleč mi je še ta hrib v spominu, troje pajčolanov je pred njim. Najrazločnejš e ga vidim takega, o kakršnem smo se pogovarjali. Sila razsežen, bogat kmečki dom; nizka, zelo dolga, svetlo pobeljena in s slamo krita hiša, skednji in kašče, hlevi in kozolci, sušilnica za sadje, pisan čebelnjak; in vrtovi, vseprostrani, z brega v dolino, iz doline v breg, kolikor daleč je segel poželjivi pogled; jabolka, bela in rumena, rdeča in pisana, gladka in kosmata ... človek ni vedel, kam bi pogledal, kje bi ugriznil. Čebele so šumele v ajdi, na nebu so prepevaje viseli škrjanci, sonce je sijalo; razsmejal in razjokal bi se človek, da bi sam ne vedel zakaj ... Na Mavsarjevem hribu smo imeli daljno, prav daljno materino žlahto; mislim, da je že izumrla, ali pa se je preselila v Ameriko. Dom je bil najbrž pust in žalosten in siromašen, ljudje sami skopi in trdi. Spominjam se le toliko, kakor da bi videl pred seboj izrezek oprašene podobe. Troje bosih otrok je lezlo trudoma skozi macesnov gozd po strmem blatnem bregu nizdol. Lezli so globoko sključeni, težke malhe so nosili preko rame, malhe polne jabolk. In vsi trije so jokali naglas, brez solz, kakor troje mladih živali. Čemu da so jokali, vedi sam Bog nebeški. Najmlajšemu se je spotaknilo ob korenini, butil je ob tla, jabolka so se usula iz ohlapno zavezane malhe; ko se je vzdignil, ni več jokal in tudi ni pobiral jabolk, ki so se kotalila blatna po spolzki stezi; gledal je srepo predse in čudno star je bil v obraz. Pust in mrzel je bil gozd naokoli, od sivega neba je pršil droben dež, globoko spodaj v dolini so se zbirale velike rumene luže. Samo toliko vidim. Ali te podobe ne maram. Lepši, razločnejši in vse resničnejši je oni Mavsarjev hrib, ki si ga je bilo samovoljno ustvarilo otroško hrepenenje ... Oj, otroško! Kaj ni dvojno tvoje in vsako življenje vse do groba? Eno na peči, drugo v sijajni daljavi? Kaj so bile vse tvoje ljubezni, kaj tvoja navdušenja in prijateljstva, tvoje pesmi in povesti, tvoje misli in sanje vse do današnjega dne? Velika noč in Mavsarjev hrib! In kaj se ne pogovarjaš spet nocoj, kakor nekdaj, ko se smehljaš tem svojih spominom in jih v vročem srcu pozdravljaš?

Ko sem bil dovršil drugo šolsko leto, so me napravili za ministranta. Še zdaj se mi zdi, kakor da mi je bil prepojil srce in dušo tisti omamni vonj po žlahtnem kadilu. Bil sem očiščen, vseh grehov za zmerom odvezan, oltarju samemu posvečen. Nikoli poprej in nikoli pozneje nisem bil tako miren in srečen kakor v tistem blagoslovljenem letu.

Ob novi maši, ki jo je stregel mlad in lep gospod, sem služil za malega ministranta. Prenašal sem debelo in težko evangelijsko knjigo. Pot mi je lil curkoma po vročih licih; truden nisem bil toliko, toda lačen. Takrat smo živeli ob koruznem močniku; jaz pa sem imel bistre, vsega lepega željne oči in imel sem bogate sanje.

Po maši se je okrenil mladi gospod in se je sklonil k meni, ker sem bil majhen.

"Ná še ti !"

In dal mi je svetel groš, čisto nov. Do tiste ure še nikoli nisem imel groša v roki. O veliki noči ali o božiču sem imel krajcar, premoženje, s katerim sem natanko in skrbljivo ugibal, kaj da bi z njim. Groš je bil bogastvo, daleč onkraj ciljev in sanj. Dá se sanjati o zlatih gradovih, dá o samih nebesih, o grošu ne.

Prva misel v presilnem zavzetju je bila:

"Teci k materi ... mati se bo sama razjokala ob tolikem čudésu!"

Stopil sem iz zakristije na sončno cesto. Tam, vse krog cerkve in še globoko pod klancem so se vrstili štanti drug za drugim. Bahavo obloženi so bili z vsemi sladkostmi tega sveta; bele platnene strehe so veselo pofrfotavale v toplem vetru. Kaj vse je bilo tam! Človek, poželi si, vzemi! Pomaranče, rumene in sočne, kakor o veliki noči; piškoti, bonboni vseh sort, beli, rumeni, rdeči - kam bi posegla ta uboga roka? V veliki škatli so bili dateljni, svetili so se rosni, vabili so, temnobakreni, zapeljivi, pregrešni. Kakšni so pač dateljni v ustih?

"Saj imaš groš! Saj je tvoj ta groš, ki ga v pesti tiščiš!"

Sklonil sem se kakor pod udarcem; ko sem se ozrl plah, ni bilo nikogar, da bi bil izpregovoril tiste hudodelske besede. Šel sem dalje, po klancu nizdol: srce mi je bilo težko in žalostno, kakor nikoli; in sonce samo ni več sijalo in ljudje so bili pusti in štanti prazni.

Pod klancem sem se zaobrnil sunkoma. Tam je stalo drobno dekletce v kratkem pisanem krilu; gledalo je modro predse, z obema tenkim rokama je držala datelj, en sam datelj, meso je bilo rumeno in sočno kakor med, kazalo se je dolgo, belo, navzdolž precepljeno jedro.

"Dajte mi dateljnov!" sem ukazal pred štantom in sem trepetal v omotici.

"Za koliko?" je vprašala debela ženska in je posegla v škatlo z mesnato, potno roko.

"Za groš ... za čisto nov groš!"

Ko sem tako odgovoril, se mi je zdelo, da je govoril za mojim hrbtom nekdo drug, s čisto tujim, globokim in grdim glasom.

Dateljni so bili mastni, koj so se prijeli potne dlani. Poskusil sem prvega; sočno, cukreno meso se je prijelo tudi usten in zob. Izpljunil sem vse, gladko lupino, cukreno meso in precepljeno jedro. Nato sem tekel po klancu in tiščal v pesti vso tisto nagnusno, mastno kepo, dokler je nisem zalučal v potok ter si umil obedve roki.

Nato sem legel v travo in sem molil, da bi umrl.

Mati jé koruzni močnik, od dne do dne, od tedna do tedna; morda že več ne ve, da je bel kruh kje na svetu. In jaz jem dateljne! Za groš dateljnov, teh rumenih, cukrenih! Na srcu mi je ležal kamen; težak je bil in strašen; in še solz je bilo sram, da bi mi segle v oči.

Prišel sem domov že daleč po kosilu. Mati mi je prinesla ješprenja, ki sem ga jedel rad; komaj sem pokusil, že sem položil na mizo leseno žlico, mrzel pot me je oblil curkoma po vsem životu.

"Kaj ti je?" je vzkliknila mati vsa plaha. Nisem si je upal pogledati, ker sem vedel, da bi takoj umrl, če bi videl tiste oči, ki so tako zvesto izpraševale, da se je človek izpovedal do kraja, ko sam ni vedel kako. Ali nagnila se je k meni, vzdignila mi je obraz z obema rokama in videl sem jo, vso belo, kakor od milosti božje obžarjeno.

"Mati, joj, mati!"

Udaril sem s čelom ob mizo in nisem vedel ničesar več. Ko sem se vzdramil, je bil materin obraz resen in bolan.

"Povej!" je ukazala.

In izpovedal sem se, kakor pred izpovednikom in Bogom samim.

"Dali so mi groš, čisto nov, svetel groš. Pa vam ga nisem prinesel, še povedati vam nisem mislil, zapravil sem ga po hudobnem, dateljnov sem si kupil! Nič ne bodite jezni, saj bom umrl!"

Takrat se je zgodilo nekaj zelo čudnega. Mati me je prijela narahlo za obedve roki, šla z menoj preko izbe v kot pod razpelo, tam me je pokrižala trikrat po vrsti.

"Ti moj fant!" je rekla. Nato je naglas zajokala, sam ne vem zakaj.

Pri nas doma ni bilo pobožnjaštva, ne tistega mrkega, trdega, židovskega, ki ne rosi v vdano srce ljubezni božje, temveč vtepa s palico božji strah. Bili smo globoko verni; ne samo v meni, v nas vseh je ostal ter ostane pač do konca dni skrit oltar, pred katerim darujejo čiste misli ob veselih in žalostnih urah. Še pozno, ko me je bila že vsega opredla tuja učenost, ko se mi je bilo srce že vse razbolelo od soparnega spoznanja, se je mnogokdaj zganilo v srcu, kakor neizrekljivo sladek in gorek spomin, kakor tiha otroška molitev. Med vsemi otroki najmanj pobožni in najmanj brzdani so ministrantje. Domača jim je cerkev, vsakdanja jim je mašna ceremonija, tako da jih pretesna bližina oltarja ne posvečuje, temveč pohujšuje. Pokušali smo vino, za kelih namenjeno, jedli smo hostije; res da hostije še niso bile posvečene in še ni bilo v njih telesa Kristusovega; ali tega nismo vedeli in vendar nihče ni občutil greha. Bali smo se mežnarja, ne Boga. Podili smo se po temnem, prostranem podstrešju ter lovili zaspane netopirje; potrkavali smo ob petkih lepo ubrano na vse tri zvonove, da so se ljudje po Vrhniki čudoma spogledavali; če se namje zazdelo, smo na slepo vero pozvonili z velikim zvonom, kakor oznanja obhajilo bolniku; stare ženice so drobile proti cerkvi, šepavi mežnar je lomastil v zvonik ter spotoma grmadil prečudne kletve. V vsem takem početju je bilo samo čisto veselje, greha nič. Katekizem, ki smo se ga učili v šoli, je imel komaj toliko veljave in spoštovanja kakor abecednik. V srcih nam je bil napisan vse drug in drugačen katekizem; bil je svet im strog. Tam so bili sami neodpustljivi in v nebo vpijoči grehi, taki grehi, ki jih ni poznal šolski katekizem. Ne bil bi nikakšen greh, če bi oklestil do zadnje mladike ves Majerjev vrt; ali bil bi v nebo vpijoči greh, če bi zatožil tovariša, da je klestil. Fantje imajo svojo posebno pravico in postavo, nikjer priučeno, od nikogar zaukazano. Mislim, da jo je bil ustanovil za človeško dušo sam Bog in da so jo šele kasneje, v pohujšanih časih, izkvarili čemerni pismarji in farizeji.

Posebna je bila naša vera, nikjer priučena, od nikogar zaukazana; čisto ponevedoma je bila od vsega začetka samovoljno vzklila v srcu ter ga jo vsega prepojila. Ne da se razložiti z besedo te resnične vere; ker vsaka vera je nedopovedljiva, je brez glasu in brez telesa, kakor luč in kakor ljubezen. Pri stari materi sem bral evangelij o trpljenju Kristovem; prav nič občudovanja in nič pohlevnosti in nič hvaležnosti nisem občutil ob podobi trpečega Boga; vsa globlja in čistejša je bila moja vera: iz vsega srca rad sem imel Krista, brez strahu in bolečine bi se bil dal bičati namesto njega. Stregel sem za ministranta ob polnočnici. Mraz je škripal in grizel do mozga. Vse, kar se je godilo tisto noč, mi je daljno, so motne sanje. Domač sem bil v cerkvi, kakor na peči, kakor pod mostom; tedaj pa se je mahoma vse spremenilo, odprla so se na stežaj vrata nebeška. Ne od kora, iz daljnodaljnih krajev, iz samega paradiža so se glasile svete božične pesmi; omamljive dišave so segale v dno trepetajoče duše; cerkev se je bila razmaknila, razširila se do onkraj obzorja, do morja in čez; in vse je bila sama luč, da so me skelele oči in da mi je šlo na jok od radosti in sreče. Ko sem se vzdramil, sem bil v zakristiji; sedel sem na širokem stolu, držal sem v roki kos potice, gorke solze so me ščegetale po licih in zeblo me je.

Nevesel mi je spomin na prvo sveto obhajilo. Mnogokdaj in v mnogoterih oblikah sem že pripovedoval o tistem strašnem jutru, ali zdi se mi, da sem vselej ponevedoma in iz gole sramežljivosti zatajil resnico. Napotil sem se navsezgodaj v šolo, iz šole v cerkev. Hodil sem brez misli in brez skrbi, kakor da bi šel v gozd po gobe. Tiste molitvice sem znal gladko, da sem jih blebetal tjavendan, zraven pa mislil na Majerjeva jabolka. Še pred oltarjem se nisem domislil, da klečim pred Bogom. Z obema rokama sem držal veliko svečo; od sveče so drkale debele voščene kaplje in s temi kapljami sem risal bel križ na črni hrbet tovariša, ki je klečal pred menoj. Hudo mi je šlo na smeh, ker so se tovariši držali, kakor da bi imeli bonbone v ustih, po enega na vsaki strani; in poželelo se mi je, da bi zažvižgal. Tedaj sem ugledal kaplana čisto blizu, spremenjenega, neznanega; sveto svetal je bil v obraz, povešal je oči, na ustnicah je bila tiha molitev; v desnici, mrtvaško bledi, je držal hostijo, klanjal se je globoko in počasi od ust do ust. Spreletel me je mrzel strah, udarilo me je trdo na srce, da sem neveren, nevreden, zavržen od začetka in na vekomaj. Samo še troje jih je bilo pred menoj; vstati sem hotel, nisem mogel. Ko sem odprl usta, se mi je zazdelo v bolni grozi, da se pačim v obraz Bogu samemu. Hostija se je prijela zob in neba, trgal sem jo s suhim jezikom, da bi jo spravil v grlo, ki je bilo tesno, kakor zaklenjeno. In ves čas sem molil v splašenih mislih: "O gospod ... o gospod!" In ves čas mi je ležala gora na duši: "Storil si božji rop, zavržen si!" - Ko sem šel iz cerkve, sem se smejal in sem klatil jabolka ob cesti: "Saj je vseeno - zavržen si!" Tisti večer se je zgodilo prvikrat, da sem pomislil, kako bi kar na hitro končal to življenje, ki je sojeno in obsojeno. Nevesel mi je spomin na prvo sveto obhajilo, nevesel na zadnje. Pri spovedi sem bil, duhovnik mi je dal odvezo, še roko sem mu poljubil. "Da se mu le vžgala ni, le ne vžgala od tega judeževega poljuba!" Zlagal sem se mu bil, zatajil sem mu bil svoj greh, edini greh, ki me je bil takrat do kraja oskrunil, omrežil me vsega kakor gnusen pajek. Šel sem od spovednice daleč stran, v temno zatišje ob krstnem kamnu, blizu vrat. Tam molijo očitni grešniki, ki niso vredni, da bi klečali pred oltarjem. Pred oltarjem, razsvetljenim od nebeške glorije, so dobivali v dar telo Kristovo moji tovariši. Kristus sam je šel mimo v svojem rdečem plašču in me ni pogledal. Stopil sem na cesto in sem bil star.

Ko sem prvikrat videl smrt od blizu, se je nisem prestrašil; le motila me je, nekako v nadlego in spotiko mi je bila. Umrl je stari oče. Ležal je na visoki postelji siv in trd, črne muhe so mu sedale na oči, na splahnele ustnice. Nekdo je zaklical s čudnim glasom, v drugi izbi se je ropotoma prevrnil stol, oče je planil k postelji in je zajokal. Nikoli do tedaj ga nisem videl, da bi jokal; bilo je samo suho, presekano ihtenje brez solz. Nisem vedel, kam in kaj da bi; zunaj je deževalo curkoma; zalotil sem se ob neprijetnem občutku, da mi je zoprn tisti tihi človek, ki leži na postelji in je čisto mrtev, pa še zmerom gospodari v hiši, sega v misli in v sanje same s koščenimi prsti.

Prav tiste dni sem imel sila težko in imenitno opravilo. Oj angeli in sveti posli božji - tiste dni, ko je sedela smrt za pečjo, so udarila nebesa pečat na tega mojega življenja žalostno pismo! Prenašal sem papirje iz izbe v vežo, iz veže na podstrešje; grmadil sem v mislih silne podobe, snoval in motal v bleščečem kolobarju slavno zgodbo o Petru Klepcu. Mrtvec mi je bil napoti; povsod sem ga videl, prerekal se z njim, kakor je bil trd in tih; nazadnje sem se skril v tesno sosedovo kamrico. Zgodbo o Petru Klepcu nam je bil povedal v šoli učitelj; povedal pa jo je slabo, iz veselega junaka je napravil cmeravo mevžo. Ustanoviti in napisati je bilo treba vse drugo, vse mogočnejšo zgodbo. Učitelj je rekel, da je Peter Klepec izrval drevo, zato da bi razkazal svojo moč in svoje junaštvo. Kakšna moč in kakšno junaštvo pa je, če človek izruje drevo tam na lepem, ko mu tega še treba ni? Kaj pa bi s tem drevesom? Ali naj si ga zatakne za klobuk? Junaško je in Petra Klepca vredno, če zamahne z roko, da bi spodil muho, pa izpuli mimogrede kar ves gozd, ves temni Raskovec ter se začudi: "A tako! Nikar ne zamerite ..." Ves se je spremenil Peter Klepec. Pogledal sem ga natanko in sem videl, da je cesar. Ni bil več irhasti Peter, temveč bil je cesar Janez, ki strahuje svet in vojskuje brez nehanja svoje slavne vojske. V ravni vrsti gredo po beli cesti fantje njegovi; ni jim kraja ne počitka; in vsi imajo dolge puške ... Kam si se nameril, cesar Janez, ki so te bile kronale naše lepe, tihe misli? Kadar se povrneš, prinesi nam cekinov in lepih dni! Še drugikrat in tretjikrat sem v tistih zgodnjih časih videl smrt in sem se ji čudil. Stopil sem nekoč kar tako v sosedovo izbo. Mračna je bila in prazna, dišalo je po vlagi. Sredi izbe je stala zibka, v zibki je ležal otrok. Tenke voščene roke so mirno ležale na rdeči odeji; lica so bila rumena in zgrbljena, kakor usnjata; oči so bile na stežaj odprte in čisto bele. Mislil sem, da spi; ko sem ga narahlo pobožal po licih, sem videl, da je mrzel in trd. "Mrtev je!" Sklonil sem se, pogledal natanko, poslušal napeto; ni se ganil, ni dihnil. "Zares je mrtev!" Šel sem počasi iz izbe in sem se čudil, kakšne stvari da se gode na svetu. "Snoči je še vekal, zdaj pa je čisto mrtev!" Na cesti mi je prišla naproti soseda in me je vprašala: "Kaj pa Jurček? Ali spi?" - "Ne spi!" - "Kako da ne?" - "Saj je mrtev!" - Zgrabila me je za lase ter me treščila v prah. Sedel sem tam začuden in zbegan in sem poslušal jok, ki se je razlegal prav gotovo dol do Močilnika in ki je bil ves podoben pasjemu tuljenju. - Ko se je tretjikrat prikazala smrt mojim mladim očem, me je presunila z neizrekljivo grozo. Na cesarski cesti se je bil splašil konj; penil se je, bušil v omotici z vso silo v okovani drog voza, ki je stal pozabljen kraj poti. Krvavi drob se je usul na tla. Žival se je vzpela na zadnje noge, pene so škropile iz odprtega gobca, oči so buljile velike in rdeče. Nabrala se je gruča ljudi, ki so kričali in kleli vsi vprek. Star hlapec, gologlav in golorok, je stal tik pred konjem, gledal mu v gobec ter jokal naglas. Zahropela je žival, ozrla se proti nebu. "Zdaj moli svojo zadnjo molitev!" Presekalo mi je srce kakor s sekiro. Hlapec je kričal: "Tak dajte no, ljudje božji, tak dajte no!" Kaj da je mislil, kaj da je prosil, ni vedel sam. Jaz pa sem vedel: "Poljubite ga na penasti gobec, pokleknite predenj trpečega, lepo besedo mu dajte!" Zgrudil se je lepi konj, kakor pod neusmiljenim udarcem, še je sunkoma zaokrenil glavo in se ni več ganil. Tekel sem domov trepetajoč, ihteč; tudi sam bi bil obležal v prahu, skril se, da bi nikogar ne videl. - Tiho gre smrt, tiho gre dekla božja. Spoznal sem jo, ko še ni bil čas spoznanja. Kasneje se mi je sanjalo mnogokdaj, da sva sedela samá v zaklenjeni izbi. Pripovedovala mi je, koliko da mi jih je bila že vzela in zakaj. "Spomni se, še zadnji pajčolan odgrni, tja poglej, ko si nosil še zeleno krilce! Okusil si bolečino, da si bil potrjen za zmerom, pripravljen na vse, kar si! Dež je bil, blato je škropilo do kolen; pod širokim dežnikom te je nosila mati v naročju, nosila za drobceno belo krsto; v tisti krsti je ležal angel božji. Občutil si me in si jokal, da se je razlegalo po Klisu! Ali več ne veš? Ali več ne veš, kako so šli, da si ostal strmeč in sam? Otrok, pomisli: prebrati si moral abecednik smrti od začetka do konca, zato da si bil vreden visoke šole, zato da si brez strahu pogledal svoji materi v tiho obličje! Ne toži, milost ti je bila dana!" - O Bog, da bi ne bilo te visoke šole, ki leži na srcu kakor težka senca in neče stran!

Najlepša podoba mojih mladih sanj je bila Ljubljana. Vse se je razmahnilo, vse na široko razmaknilo v prsih, kadar sem pomislil nanjo. Niso mi veliko pripovedovali o nji; sam sem si bil ustanovil podobo, ki je bila sijajna brez primere. Bral sem pač tudi o cesarskem Dunaju in o drugih velikih mestih, še bolj daljnih in tujih, ki so se sončila tam nekje v praznini, onkraj sveta. Ali to so bile zgolj pravljice, pač lepe, toda izmišljene in mnogo bolj neverjetne kakor prigode in junaštva Petra Klepca. Kolikor je bilo lepote v meni, kolikor svetlobe, z vso sem bil ovenčal in obžaril Ljubljano. In Ljubljana je v resnici bila, je živela, še prav blizu. Ob jasnih dneh sem videl njen mili, topli odsvit že z vrha Svete Trojice. Mesto samo je zakrival očem temni hrib nad Logom, občutilo pa ga je srce v ljubezni in koprnenju.

Nekoč, na svetega Alojzija dan, je bila šolska slovesnost pri Sveti Trojici. Poglavitni del slovesnosti so nam bili štruklji in češnje: vse drugo, maša, petje in pusti govori, nam je bilo le v nadlego. Učitelj mi je bil napisal dolgo pesem na čast Mariji Tereziji; pesem se mi je zdela na vso moč priskutna, ali naučiti sem se jo moral. Postavili so me bili na visoki zid kraj cerkve. Poletno sonce mi je bodlo s tisočerimi razbeljenimi bucikami v oči; videl nisem ničesar drugega nego eno samo silno, vesoljno svetlobo, ki je lila v mogočnih valovih od ljubljanske strani. Mislil nisem na pesem; ne slišal ne razumel nisem nobene tistih suhih, čudno smolastih besed, ki so prihajale čisto ponevedoma iz grla preko vročih usten. Edina moja misel je bila Ljubljana. Iz svetlobe se je vzdigala v vsem svojem čeznaturnem blesku. In sebe samega sem videl tam, v življenju polnem čiste lepote, same dobrote, ljubezni in sreče; ne več, nikoli več v tem hudem življenju, ki se v samoti preliva iz bridkosti v bridkost.

Vzdramil me je moj lastni molk; moj glas mi je bil kakor tenka bela nit med Ljubljano in menoj, ki se je nenadoma pretrgala; ozrl sem se preplašen po ljudeh, ki so stali v črnih gručah tam spodaj ter tleskali ob dlani. Neka gospa, ki je bila napol skrita pod širokim rdečim slamnikom, dežniku podobnim, je rekla naglas: "Tega pa dajmo v Ljubljano!"

Nekdo me je prijel od zadaj krog pasu ter me je postavil na tla. Poznal nisem nikogar več. Od tistega trenutka se je vse in za vselej zaokrenilo v meni; oni, ki je bil poprej, se je raztopil v nič; namesto njega je živel, govoril in sanjal vse kdo drug, ki mu še zdaleč ni bil podoben, še v lice ne; modrejši je bil in močnejši, ali vesel ni bil. Hrepenenje mi je zagrenilo srce, napolnilo ga je z zlaganim bogastvom, s cekini, ki so bedečim očem velo listje. Zamrzelo mi je življenje, kakor je bilo; nikogar več nisem maral, ne matere, ne očeta, ne bratov in sester; oduren sem bil in hudoben, studil sem se sam svoji podobi, kakor da bi se neprestano gledal v ogledalu. Najbolj zagnusila pa se mi je šola; zeblo me je v tisti veliki, beli izbi, zeblo pod belim, sladkotnim obrazom učiteljevim, ki je predel svoje cukrene besede, kakor priliznjen maček. Rekli so, da sem bolan. Zares so me položili v posteljo in tam sem ležal teden dni ali koliko, ne vem. Ko sem se nekega večera vzbudil, je stala ob postelji stara mati in je držala v roki prižgano svečo, tisto pisano, v klobčič zvito, kakor jih prodajajo po božjih potih. Pri- šla je mati, zajokala je naglas, udarila staro mater po roki, da je padla sveča na tla ter ugasnila. "Kaj bi rad?" me je vprašala. "V Ljubljano bi rad!" sem rekel in sem zaspal. Ko je zjutraj belo sonce posijalo v izbo, sem bil zdrav. Neznana sladkost se mi je prelivala po telesu; čisto sam in naskrivaj sem vedel, da se je bila moja duša, ki so ji odprte ceste na vse strani, do kraja sveta, samovoljno preselila v Ljubljano in da je tam živela svoje posebno življenje, ki temu ubogemu telesu še ni bilo dodeljeno. Jeseni tistega leta, na vernih duš dan, smo se napotili po "préšce". "Préšce" so okrogli koruzni hlebčki, ki jih pečejo kmetje otrokom, da z dobrim delom olajšajo trpljenje dušam v vicah. Naprtili smo si malhe preko rame ter se napravili zgodaj na pot. Ko smo bili na cesarski cesti, že daleč zunaj Vrhnike, se je nebo spustilo globoko na máh in na hribe in pričelo je tiho rositi. Rumene luže so se nabirale na poti, zrak je bil poln vlage in plesnobe, na srca je legla mrka utrujenost; molčali smo. Ne vem, kako dolgo smo romali; hiše ni bilo že zdavnaj več nobene, in ko sem se ozrl po samoti, sem spoznal strahoma, da smo bili zašli v nepoznane kraje. Še smo šli dalje, šli, dokler nismo omahnili od čuda, od veselja in groze.

Pred nami na obzorju se je belila Ljubljana in nad Ljubljano je sijalo sonce. Kakor visoko vzpet iznad močvirja, povišan v sam nebeški sijaj, je bil tam svet. Strmeli smo zamaknjeni v luč, ki ni bila zemeljska, ni bila naša. Bose noge so se nam udirale v blato, tresli smo se od mraza, težko smo nosili polne malhe; ali v srcu je bila misel: "V Ljubljano, naravnost v to luč, za zmerom!" In odgovorila je druga misel, grenka in temna: "Kako bi v to lepoto, mi iz močvirja! Kam bi, zasopli in blatni, popotni berači!"; Ko smo se vračali, nam je bilo vsem na jok; ne spogledali se nismo ne izpregovorili besede. - Napol v sanjah sem takrat občutil, kar sem kasneje, v trdih dneh, prepozno spoznal: vso neizprosno nasilje hrepenenja, ki vzdigne človeka zategadelj, da ga zviška trešči ob tla, ko je bil iztegnil roko, da poseže po zvezdi.

Šola je bila moj najhujši sovražnik. Še zdaj sem take misli, da so za zmerom zavržene in izgubljene vse brezštevilne ure, ki sem jih zehaje predolgočasil, na ogoljeni klopi, pred učiteljem, ki ga nisem maral. Učitelj mi je bil zoprn edinole zato, ker je bil učitelj. Če bi se bil pogovarjal z njim doma ali na cesti, bi ga imel najbrž od srca rad. Priskutnost šolska je bila v ozračju, je bila v vzduhu, ki je smrdel po plesnobi, po cmakasti zapovedi: "Roke na klop!" Sošolci, tudi moji najljubši prijatelji, so se mi zdeli v šoli čisto izpremenjeni, komaj da so prestopili prag; dišali so po plesnobi, v obraz so bili bledikasti, čemerni in hinavski. Morda sem bil tako izpremenjen tudi sam. Dobrega tovariša sem imel, ljubeznivega, blagega fanta; ko je stopil iz šole, je raztrgal in razcefral na drobne kosce vse šolske knjige ter jih pomendral v blato.

Kar me je veselilo in modrilo, ni smelo biti v nobenem stiku s šolo. Knjiga, ki mi jo je priporočil učitelj, je izgubila takoj vsako veljavo; bral sem jo, če sem jo brati moral; kajti že je dišala po plesnobi. Imel sem grd občutek, da je šola z vsemi svojimi pritiklinami ena sama velika krivica, ki je nihče ni bil nalašč postavil na svet, temveč je kakor podedovan greh, od vsega začetka ponevedoma storjen in od roda do roda neusmiljeno kaznovan. Ječa in prisilna delavnica klestita odraslo drevje, šola pa krivenči, pretvarja in pači voljne mladike, tako da jablan ni več jablan, temveč zopernaturna spaka. Kdor je bil kdaj okusil ječo, sanja še v poznih letih vzdihovaje o zaklenjenih durih, o trdi postelji, o samotnih nočeh; človek sanja o zdavnaj preboleli bolezni; najhujše pa so šolske sanje, ki preganjajo siromaka do sivih las in do smrti.

Bela cesta, polje in gozd, skriti lazi in dremotni gaji - tam je življenje, posuto s pisanimi sanjami, kakor loka s cvetjem. Pozdravljen, tihi Močilnik, ti kapelica vrhniška! Koliko sanj počiva v tvojem naročju! Niso pokopane, ne spe nevzbudno; pozdravijo me smehljaje, šepečejo mi ljube besede, kadar jih pokličem. Nerazločne pesmi so, zdavne melodije, ki jih je človek poslušal v onem prejšnjem življenju in ki časih ponoči zapojo v duši. Komaj zaslišim tiste pesmi, stoji pred mano, še ob spominu trepetajočim, nadzemeljsko lep obraz, stoji ženska. Črno je oblečena; bela, ozka lica so prežeta s svetlobo in toploto, kakor da gori v njenem srcu tiha luč. Ustnice so stisnjene, tenka grba je med obrvmi, rjave in rosne oči gledajo zamišljeno. Ni strogosti na obrazu, mirna, vdana milina je, odsvit večerne zarje, ki je še trepetala visoko gori na pobočju sivih skal, nad dremajočim, hladnim Močilnikom. Ozrla se ni name - kako bi pač? - šla je dalje z neslišnimi koraki. Zaskelela me je v srcu neznana bolečina; ali kakor je bila silna, ne izpustil bi je bil, jokal bi za njo in bi jo klical.

Povsod sem videl njeno podobo; največkrat sem mislil nanjo v šoli, s tisto pobožnostjo, kakor misli jetnik na svetlo, visoko sonce. Učiteljev glas, plesnobni vzduh, zategnjeno, nosljajoče blebetanje sošolcev, solzave, mrkogledih naukov polne povesti iz berila - vse je kapalo neprestano, kakor gnusne črne kaplje v čisto posodo mojih sanj; prav tako mi je bilo, kakor da bi mi ob lepem vremenu curljala rumena lužnica v čevlje.

V onih časih se je zgodilo z menoj nekaj neznanega, kar mi je dušo s trdo silo potisnilo k tlom. Zapazil sem, da so moje sestre tudi ženske; pogled mi je uhajal k njim, radoveden in plah, poln sramu in gnusa. Zdelo se mi je ogabno in pregrešno, da so ženske. Videl sem ženske povsod, na polju, na cesti, v cerkvi, kakor da je bil sam hudi duh začaral moje oči, da niso ne iskale ne ugledale drugega ničesar več. Videl sem jih nage, brezsramno razgaljene. Zavedal sem se v svoji grozi, da ni zunaj kje ta črni greh, da je v meni samem. Kadar sem v tesni samoti, v bolečini in strahu prosil usmiljenja, sem klical tisti beli obraz; in prikazal se je blag, od večerne zarje obžarjen.

Komaj da sem še mislil na sijajno Ljubljano; mislil sem edinole na beg; ali v Ljubljano, ali na cesarski Dunaj, ali kamorkoli, samo da bi še spomina več ne bilo na to gnusobo, ki ji pravijo življenje. Bil sem sam, zaklepal sem verno svoje misli, ne bil bi jih razodel še ogledalu ne.

Mati mi je rekla "spetka"; to pomeni blizu toliko, kolikor "skisana mevža". Napravila se je ter šla z menoj k zdravniku, staroverskemu padarju. Tlesknil me je z debelim prstom po glavi ter me je pogledal osorno od vrha do tal.

"Kaj pa bi s tem fantom?" Nikar ga ne gonite v šolo, saj tako ne bo živel; ves krmežljav je in spetkast!"

Pomislil je, nazadnje pa je rekel:

"Kakšnemu vrtnarju ga dajte, kakšnemu vrtnarju!"

Mati me je zgrabila pod pazduho ter me potegnila sunkoma iz padarjeve sobe.

Zvečer tistega dne sem se napotil v Močilnik in še dalje, v globoko Rétovje. Molčal je črni gaj; pod vrbami je v svojih lepih sanjah šepetala Ljubija; ali njeno šepetanje je bilo tišje od molka samega. Legel sem v rosno travo, gledal v zvezde, ki so mi, bele in vesele, čudežno poplesavale pred objokanimi očmi.

"Ne v Ljubljano, prav nikamor ne! Vam zvezde, to visoko nebo, meni ta rosna trava, meni pusti grob!"

Jokal sem kar tako, brez razločne misli, brez hude bolečine. Nisem še zaspal, ko se je dramilo kraj mene še vse polno sanj.

Vrtnar sem bil. Ne premeril bi svojega vrta ne na to ne na ono stran, če bi hodil dan hoda. Takih cvetic ne rodi zemlja; utrgal sem jih bil na nebu, kar izmed zvezd, ob beli stezi, ki drži do Rima.

In ona je bila vrtnarica, lepša od same Matere božje.

Kaj so štrbonclji? Jaz jim ne vem učenega imena. Štrbonclji so tiste zgodnje modrikaste, nadvse sladke in tako drobne slive, da časih niso večje od trnovk in da jih stisneš po dvanajst v eno pest. Zdaj imam rajši jabolka in breskve; v onih dneh, idealov polnih, pa so mi bili štrbonclji sad paradiža. Ah, bili so mi Evin sad, začetek greha in pogubljenja. Naklatil sem jih bil vrhano perišče, in ko sem jih za plotom, v senci varuhinji, pozobal vse do kraja, sem jim zložil pesem na čast.

Tako se je bila pričela moja trnjeva pismarska pot. Ne spominjam se več, kako da sem bil štrbonclje rimal; a zdeli so se mi rimanja vredni in rimal sem jih. Snov ni bila poetična, vsaj ne po nazorih in naukih poetov samih. Ali mlad človek je nepokvarjen in ne opeva Lavre, ki je ne pozna, temveč štrbonclje, ki jih ljubi. Šele kasneje, ko oblati človeka življenje, ko ga zastrupi hinavščina, začne zaradi tolažbe lagati samemu sebi ter opevati Lavro, kadar si poželi štrboncljev.

Pesmi, ki so bile v šolskem berilu, so se mi gnusile vse od kraja do konca. Za vsako se mi je zdelo, da jo je bil svojim paglavcem napisal Tiček, tisti stari, hromi Tiček, ki je v starodavnih časih s šibo vtepal vrhniškim samosrajčnikom abecednik in katekizem. Vsaka šolska pesem je imela na koncu riman repek, ki je bil čisto podoben učiteljevemu kazalcu: "Roke na klop!" Otroci, o katerih sem bral, so bili sila pobožni in potuhnjeni; če bi takega srečal na cesti, bi ga naklestil nalašč, samo da bi se še malo bolj cmeril, kakor je bil že tako ves zacmerjen. Ko sem bral povesti o pridnem Janezku in hudobnem Mihcu, sem bil z vsem srcem za Mihca; bil je fant, Janezek pa mevža. Pesem o mravlji in kobilici mi je bila enkrat za vselej prignusila mravljo; podobna se mi je zdela stari, brezzobi, skopuški teti, ki zaklepa v skrinjo svoje plesnive krajcarje; toda kobilica mi je bila vesel godec, ki prepeva pod božjim soncem, kakor mu je bilo dano in se ne meni prav nič za dolgi učiteljev kazalec.

Vse nekaj drugega in drugačnega so bile knjige, ki sem jih bral doma; bral pa sem vse, kar sem razumel in česar nisem. Zdelo se mi je časih, da gledam skozi pajčolan, ki ga ni moči odgrniti. Tam zadaj se gibljejo sence, ki govore svoj jezik, mislijo svoje misli, žive čisto svoje življenje. Resnični ljudje so, ali vendar popolnoma drugačni od mene, kakor da bi imeli svoje domove na luni ali na soncu. Tesno mi je bilo, ker nisem mogel do njih tako blizu, da bi jih otipal. S trepetajočo radostjo, s čudom in strahom, vse hkrati, sem bral lepo povesto o "desetem bratu". Dvomil nisem kar nič, da se je vse tisto, kar je bilo tam napisano, po resnici vršilo. Ali kje se je vršilo, kje so tisti ljudje, vsi obžarjeni od svetlobe, neznane nam ubogim, po teh pustih krajih tavajočim?

Nekoč sem se bil napotil iz Močilnika še dalje, na ono stran proti Rétovju. Sončen dan je bil; goste vroče svetlobe toliko, da bi človek razprostrl roke, vzdignil se in plaval v nji. Zdelo se mi je celo, da podrkavajo sončne kaplje ob vejah, ob deblih ter kapajo tiho v zeleno travo. Zasenčil sem oči z dlanjo in pogledal onkraj širokih voda, v migljajoči sijaj. Po beli stezi, posuti ne s peskom, temveč z gorečimi biseri, je počasi prihajala ženska, tudi sama vsa belo goreča, kakor da bi luč ne sijala nanjo od nebes, temveč od samih njenih lic, iz razžarelih oči, od belega slamnika in od metuljega oblačila. Od te strani je prav tako počasi prihajal mož in se je nameril čez mostič na ono stran. Tudi on je bil ves bel; gologlav je bil in žarki so se poigravali v njegovih pšeničnih kodrih. Onkraj mostiča na biserni stezi sta se sešla, koj sta se objela in poljubila, nato sta, obadva bela, še zmerom svetla, tiho utonila v senco. Legel sem v travo in sem trepetal; čudežno razodetje me je bilo vsega prešinilo.

"Saj so tisti ljudje, tu pred menoj so, vse krog mene hodijo, govore in ljubijo; le te moje zastrte oči jih ne vidijo, le ta moja blodna pamet jih spoznati ne more! In vse, kar je napisano, je res; le daleč je, predaleč za te uboge noge, ki ne smejo nikamor!"

Bližje so mi bile mahoma tiste gladke, sladke, vzdihujoče pesmi, ki sem jih bral v "Zvonu". Tako govore tisti belogoreči ljudje, ki se poljubujejo na bisernih stezah in v skritih sencah. Tako vzdihujejo. Ali čemu vzdihujejo, ko so vsi v belih oblačilih paradiža in kako je mogoče, da to svoje vzdihovanje vežejo v tako sladke besede, ki cingljajo kakor zvončki? Bližji so mi bili ti zvončki, ali božali so le uho, srca niso presunili, čeprav se jim je željno odpiralo nastežaj.

Kajti vse druga je bila moja edina in prava pesem, tista, ki jo je bil nebeški Bog od vsega začetka vsadil v moje srce in v srce vsakega človeka. Kadar sem ob mraku ležal v travi in gledal v zvezde, so kapali tenki, svetli zvoki moje pesmi od zvezd, kaplja do kaplje. Rado bi jim bilo odgovarjalo srce v razločnih, ljubeznivih besedah; ali moglo ni tedaj, ni moglo kasneje in nikoli ne bo. V tisti globočini, kjer je radost bolest in bolest radost, tam, kjer je bil Bog izpričal večnost človeške duše, tam je molk. -

Nekoč, ko sem že dremal in je bila v izbi tema, se je oglasila mati šepetaje in je rekla očetu:

"Čemu pa mu nosiš takih knjig, ki niso zanj?"

"Naj bere, da bo vsaj brati znal; saj ne razume!"

Nato sta umolknila. Jaz dolgo nisem zaspal in vroče mi je bilo po vsem telesu.

"Kje je tisto, kaj je tisto, česar ne razumem?" -

Slaboten sem bil, preveč zasanjan, preveč samovoljen, za hlapčevsko delo neporaben. Mesec dni ali še ne sem bil za pastirja pri sosedu, ki mi je dal za plačilo obilen kos kruha na dan. Krave so uhajale v deteljo in v hosto; pozabil sem nanje, ležal sem v travi pod tepko in gledal oblake, ki so beli in bežni leteli preko neba. Moje pastirovanje je bilo brž pri kraju. Nato so me hoteli napraviti za vrtnarja ... Mili Bog, da bi se bilo zares tako zaobrnilo! Kod bi danes plavala moja barka? Še tam pod vrbami, v hladnem Retovju, po tihi, zeleni Ljubiji; od tenkih lističev, od prožnih mladik bi rosile name sončne kaplje, poslanci nebeški. Moje srce bi bilo čisto, moje življenje brez zlega; oboje bi bilo kakor večerna molitev otroka. Morda je bilo potrebno, da se je zgodilo drugače, presoditi ne morem; bilka na senožeti ne ve, čemu da je bila potrebna njena prezgodnja in nasilna smrt. -

Vse do zadnjih dni mi je bila moja selitev v Ljubljano kakor bajka, ki se bo nazadnje zares dopolnila, ali šele tam nekdaj v daljni večnosti, komaj upanja in strahu dosegljivi. Tudi pozneje se mi je še mnogokdaj primerilo, da se mi je zdela stvar, ki je trdo posegla v moje življenje, toliko bolj daljna, kolikor imenitnejša in kolikor bližja je bila, dokler ni stala v vsi svoji strahoti tik pred menoj presenečenim. Ljubljanska bajka je bila nenadoma resnica, daljna misel je bila utelešena in ni bila več lepa.

Ob uri slovesa spozna človek človeka, vidi mu globoko v oči, kakor nikoli poprej. Ob uri slovesa sem spoznal ljudi, ki so mi bili bližnji, spoznal sem kraj, v katerem sem živel. Ugledal sem ljudim, ki sem jih pač poznal že zmalega, pa se mi je zazdelo, da jih vidim prvikrat. Kakor da so vsi prej spali, okameneli, neživi, pa so se mahoma začeli gibati, začeli hoditi, gledati, smejati se, govoriti naglas. Tako blizu in tesno sem živel med njimi in v njih, da jih nisem ne videl, ne čutil; zdaj, ko se je napela nit med nami in je bila že skoraj presekana, sem jim na stežaj zastrmel v obraz. In bilo mi je, da so me tudi oni sami bili šele pravkar spoznali, da me gledajo šele zdaj, kakor jih gledam jaz, in da šele zdaj govore z menoj po človeško. Nekaj prav posebnega, nerazumljivega me je sila težilo: da sem delal vsem tem ljudem krivico že od začetka, da sem jih žalil, ko mi niso nikoli storili zlega. Planili so mi na srce grehi, ki se jih prej nisem zavedal, ki so se mi zdeli zgolj prešerne šale, vesele zabavljice. Debela, solzava štacunarka mi je dala vsako nedeljo velik škrnicelj bonbonov, zato ker sem "tako pobožno molil"; za plačilo sem jo s frčade farne cerkve obmetaval z netopirjevimi odpadki. In tista pobožna molitev je bila bogokletstvo; kadar sem se pred oltarjem okrenil do ljudi, sem gledal po svetniško; kadar pa sem jim pokazal hrbet, sem se pačil, zato da se je sosed-ministrant smejal ter je bil nato v zakristiji zlasan. Na vsaki moji besedi, na vsem mojem nehanju je bila pega, je bil greh. Časih, ko sem klečal v spovednici, nisem vedel, kaj da bi povedal. Moje življenje in ravnanje se mi je zdelo nedolžno in čisto, kakor njiva tam na Klisu. Zdaj sem občutil v grozi, da je bila vsaka bilka greh, na tisoče, brez števila. Poglavitni greh pa je bila nehvaležnost.

Ne samo ljudem, tudi krajem sem bil nehvaležen; domu in cesti, polju, gozdu, nebu samemu, soncu in zvezdam.Oživelo je vse; cesta je izpregovorila, polje je zapelo. Šel sem v Močilnik, v zibel moje ljubezni in sem strmeč in osramočen poslušal njegovo očitanje: "Dal sem ti sanj, kaj si mi dal zanje? Še videl me nisi, ne me pobožal z vdano mislijo!" - Šel sem čez klanec k Sveti Trojici; podobe križevega pota so gledale name, gledala sta name velika angela na pročelju. "Tod si hodil; kadar si stopil, kamor si se ozrl, kakor si dihnil, vselej si sprejel božji dar; kdaj si molil zahvalno molitev, če s srcem ne, vsaj z ustnicami?" - Očitala mi je cesta, očitala sta mi loka in potok; še na mesarjeve klade sem se spomnil in na enajsto šolo pod mostom. Kar sem pogledal, česar se domislil, je zadobili vse novo, živo lice, je govorilo z menoj vse drugače, vse bolj razločno; gluh sem bil, le v sanjah sem poslušal zamolklo šepetanje; vzdramil sem se in budne besede so bile preglasne, bolele so me in bal sem se jih.

Ves tisti čas, vse tiste žalostne, zbegane poslednje dni, polne nemira in zastrte bojazni, je ležala na moji duši koprneča želja po odpuščanju, po tolažbi, po ljubeznivi besedi. Še kamen na cesti bi bil ogovoril ter bi ga prosil, da mi poreče: "Pojdi z veselim srcem in kmalu se povrni!" - Hodil sem tod in ondod, begal vse križem, kakor sila zaposlen, in nisem vedel, kod in čemu da sem hodil. Občutil sem, da sem bil nekaj zamudil, nekaj pozabil, nekaj nadvse važnega in imenitnega. Takrat si tega občutka nisem mogel razložiti. Šele kasneje, prav kmalu kasneje me je v najhujši bridkosti presunilo: "Ničesar nisi videl, nikogar nisi ljubil, nisi živel; samopašen si se bil zaklenil v svoje puste misli!"

Na predvečer poslednjega dne sem sedel ob oknu ter bral še enkrat tisto lepo poglavje v "Desetem bratu", kjer roma junak mladenič, poln upanja, pričakovanja in tihe bojazni skozi senčni gaj proti novemu, neznanemu domovanju. Pot se mi je zdela podobna tisti, ki se vije z Vrhnike proti bistriškemu gradu. Položil sem knjigo na okno, ves truden od nemira, bolan od pričakovanja. Ustna so mi bila suha, v želodcu mi je ležalo kakor kamen; pa nisem bil ne lačen, ne žejen.

Mati je stopila v izbo; spominjam se, da je vselej odprla duri tako tiho in obzirno, kakor da je prišla k neprijaznemu sosedu.

Ko me je pogledala z objokanimi, razpaljenimi očmi, mi je prerezal srce oster nož naravnost počez.

"Ničesar nisi videl, nikogar nisi ljubil!"

In nikoli dotlej mi ni bilo udarilo na dušo s tako trdo, neusmiljeno silo, da sem zavržen grešnik. -

Znanec mi je pravil, kdaj in kako da je bil spoznal svojega očeta. Ob mrtvaški postelji. Oče je ležal tam, črno oblečen, v lica bel in trd ali nenavadno lep, ves pomlajen. Desno oko je bilo zatisnjeno, levo pa napol odprto; skozi špranjo, izpod gostih črnih vejic je gledal obli rob rjave punčice, gledal živo in naravnost v vsakogar, kdorkoli je stopil v izbo in kjerkoli je stal. Sklonil se je sin k očetu in v tistem trenutku je bil v lica prav tako trd in bled. Napol odprtega očesa pogled mu je rekel mirno in ljubeznivo: "Poglej me zvesto, ki me še nikoli nisi videl!" In sin je spoznal, da se je bila prelila gorka kri očetova do zadnje kaplje na brezčuten kamen. - Na predvečer moje selitve v Ljubljano je stopila mati čez prag in mi je pogledala v lice; v tistem samem pogledu sem spoznal njo, ves svoj dom in svoje življenje od rojstva. Kar je bilo do tega trenutka, je bilo življenje v zraku, v vetru, v sončni luči, med zvezdami, v pesmi škrjanca in v vonju ajde, vsepovsod je bilo, samo ne med ljudmi, samo ne doma med črnimi stenami. Zdaj, v enem samem pogledu, v enem samem hipu je bilo mahoma vse razodeto, nasilno, neusmiljeno. Dolgo je stala mati na pragu, ali pa se mi je dolgo zdelo; in me je gledala naravnost kakor gleda sama smrt ali sam Bog. Iz mojega presekanega srca ni bilo besede, komaj da je nepriklicana šinila preko suhih ustnic: "Saj ne maram v Ljubljano! Mati, saj ne maram!" Nenadoma je bil njen pogled ves drug, ves miren, kakor da se je razgledavala po cesti. "Zdaj boš večerjal!" Stala je v izbi, ozrla se še naokoli, kakor da bi hotela reči nekaj drugega, nekaj resničnega. Nazadnje je rekla še enkrat tako tiho, kakor da je mislila vse nekam drugam: "Zdaj boš večerjal!" In je šla; tako, kakor gre mati, ki je zvest suženj svojih otrok: tiho in plaho. Vse mi je bilo odkrito, planilo je v strašni goloti pred oči. "Nikogar nisi ljubil; še matere ne, še nje ne, te svetnice!" Da bi vsaj ne bila rekla: "Zdaj boš večerjal!" Kajti rekla je s to besedo: "Večerjal boš, jaz ne bom; mojo kri in moje solze boš večerjal!" Spoznanje me je grobo sunilo ob tla. Ugledal in zaslišal sem tik pred seboj stvari, mimo katerih sem hodil prej slepec in gluhec. "Kar béži!" je reklo v meni. Kar béži iz teh krajev trohnobe in smrti! Kajti vse, kar je bilo - trohnoba in smrt! Na vsakem koncu kruha materina solza; v vsakem pogledu tiho očitanje; z vsako besedo grenek vzdih. Življenje, od ure do ure, od dne do dne, od vekomaj do vekomaj, zmerom enakomerno, vse to življenje suženjska miloščina, mimogrede ob jarek vržena! In še za to miloščino hvali Boga, hvali ga za ta koruzni močnik! V teh grenkih mislih pa je bil Bog sam s svojo ljubeznijo. Svoje najbližje, ki sem jih do tega hipa komaj zdaleč poznal, sem ugledal nenadoma v topli, jasni, ljubeznivi luči, da bi jih po vrsti objel in poljubil ter jih prosil odpuščanja. Šele ob žaru ljubezni zagleda človek vse mnogoštevilne črne pege na svoji duši. Nobena ne ostane skrita, nobena ni pozabljena, niti ena se ne da za zmerom izbrisati. Spovednik odpušča grehe in daje odvezo, srce samo pa ne odpusti nikoli in ničesar, pozna edinole v nebo vpijoče grehe, "ki ne bodo odpuščeni ne na tem in ne na onem svetu". Srce ima svoj poseben katekizem; kar je v šoli in v cerkvi smrtni greh, je srcu vesela prigoda; toda smrtnih grehov, ki jih verno zapisuje srce, ni v šolskem katekizmu. Pil sem v zakristiji mašno vino iz keliha; to ni bil greh, srce ga ni zapisalo. Večerjal sem in nisem pomislil na mater, ki je sedela zunaj na pragu in ni večerjala; to je bil smrtni greh. In še to pravično srce samo je polno hinavščine; še sodnik je grešnik. Kadar zapisuje grehe, mu je to zapisovanje milo in sladko opravilo; prijetne solze toči ob svoji lastni pravičnosti. Spoznanje nehvaležnosti me je bolelo do krvi, ali ob tisti bolečini se mi je stresalo vse telo v sladkem drgetu. Kajti greh mi je bil pokazal lepoto, ki sem jo žalil, dobrotnost, ki je nisem ljubil. Veliko prenese človek, to vem sam; par konj bi ne zvleklo tovora, ki ga nosi na plečih že otrok. Ali da se dá trpeti toliko in tako dolgo, kakor je trpela moja mati, je bil čudež, ki si ga še zdaj ne morem natanko razložiti. Žena je devetkrat močnejša od moža, mati pa devetkrat devetdesetkrat. Če bi bil rekel svoji materi, da naj mi za ped odmakne Ljubljanski vrh, zato ker preveč tišči na Močilnik, bi ga bila najbrž zares odmaknila. Bog daje materam čudne uganke. Na primer: kako bi se pripravilo kosilo za osmero ljudi, če ni groša v hiši in če ne da štacunar niti soli na upanje? Kosilo je na mizi. Skrivnostno gre življenje dalje od dne do dne in se ne ustavi. Strma in grapava je pot, težek je voz; na vozu sede otroci, osmero jih je; jedó in pijó, smejó se in kričé; mati je vprežena; če bi se odpočila, če bi stopila prepočasi, bi ji švrknilo preko sključenih pleč: "Hej, potegni!" Tam kje pod visokim klancem omahne. Omahne in umrje. In še umreti jo je sram; zdi se ji, da je storila krivico tistim, ki so živeli od njenega življenja. - Dolgo v noč nisem zaspal. Oče in mati sta bedela. Oče je šival mojo obleko, mati je gladila in spravljala moje perilo. Vroče in zatohlo je bilo v izbi. "Naj bi šel rajši za hlapca!" je rekel oče. Mati je molčala. Ko sta upihnila luč, je žarko zasvetil mesec skozi okno; tako bela in sijajna je bila mesečina, da bi bil lahko bral ob nji. Vedel sem, da bo treba zgodaj vstati, zato sem zatisnil oči, da bi zaspal. Kadar jih nisem klical, so potrkale sanje same na trepalnice in toliko jih je bilo, da sem izbiral med najslajšimi; ali kadar sem jih vabil in prosil, ni bilo glasu od nikoder. Pusto in težko mi je bilo srce.

Okrenil sem se, da bi zastrl okno, ker mi je sijala rezka mesečina še skozi trepalnice. Ugledal sem mater, ki je klečala ob svoji postelji. V mesečini je bil njen obraz bel in čist, kakor od kamna. Tudi ona se je ozrla name. "Kaj ne spiš?" "Ne morem!" Vstala je, stopila k meni ter me pokrižala; koj nato sem zaspal. Ko sem se ob rani zori vzdramil, sem imel lica vsa mokra od solz. -

Karkoli je človek kdaj mislil in občutil, ne izgine brez sledu. Tiste štiri stene, med katerimi je živel en sam dan ali deset let, so na gosto popisane z njegovo pisavo; kadar se vrne, spozna pisavo, razloči besede in je mahoma tisti, kakor je bil. Noben vzklik ne izgine, noben vzdih, nobena solza in noben smehljaj. Roka božja piše sproti povest človeka, kleše jo v kamen. Če hodiš po cesti, po kateri si romal pred zdavnimi leti, še v zgodnji mladosti, cveto ob vsi poti spomini, tako živi, da se nekdanja ura ponevedoma zlije z zdanjo; še si tisti, kakor si, in hkrati si tisti, ki je bil. Bolečina prejšnjih dni se združi z ono, ki jo nosiš s seboj - smehljaje se objame dvoje lepih sestra. Minola in zdanja bridkost je v smehljaju ublažena, umirjena, od velikonočnega sonca obžarjena. Vsa pokrajina ob cesti, ki drži z Vrhnike v Ljubljano, je posuta s spominskim cvetjem, kamorkoli se ozrem. Z mojimi besedami me pozdravljajo zeleni holmi na levi, na desni prepeva moje pesmi prostrani mah. Še vsak kanton kraj ceste je moj prisrčni prijatelj ter mi pripoveduje vesele in žalostne zgodbe. To je bila prva pot. "Vstani!" sem zaslišal glas iz daljave. Mati je stala kraj postelje, pogledal sem jo ves prestrašen. "Kaj že?" Zgodnje jutro je bilo, jesensko jutro, megleno in hladno. Truden sem bil, razmučen, rad bi spal. "Kaj že?" Vse veselo pričakovanje, vse prešerno zaupanje, vse sanje o velikem življenju, vse se je do kraja raztopilo v rosi jesenskega jutra. Duša se ti je bila koprneča, ponosna in pogumna vzdignila do bleščečega vrha gore; ko zaslišiš zvonki ukaz: "Pojdi!" - omahneš in trepečeš: "Kaj že?" Dišeča kava je bila na mizi, zraven skodelice bel kruh. Oblačil sem se počasi in zlovoljen. Sveže perilo se mi je zdelo mrzlo in trdo, novo oblačilo preohlapno, težko in nerodno. Sam sebi sem bil tuj in grd, kakor da sem bil še kožo in misli in srce preoblekel. Oni drugi je bil tam pri Sveti Trojici in v Močilniku in v Rétovju; ta, ki sedi v novi obleki za mizo in pije dišečo kavo in lomi bel kruh, nima ne radosti ne žalosti; zavržen kamen je. Čisto na dnu je kljuvalo neprestano in hitro, so šepetale besede, ki so bile tako plahe, da si niso upale klicati naglas. Če živi osat ob kolovozu, kako da bi kamen ne živel? Voz je ropotaje ustavil pred hišo. "Ali bo kaj?" je poklical voznik. Cule so bile pripravljene. "Pojdimo v božjem imenu!" je rekla mati. Toliko, da smo si segli v roko z očetom, z brati in sestrami; takega nismo bili vajeni, tudi ne da bi se poljubavali, se lizali ter se cmerili za vsak nič. Kar je, to je; vse drugo bodi zaklenjeno in se ne prikaži nikomur! Drevo ne stoka in ne vpije, če mu sekaš vejo za vejo od živega debla; še ne umrje ne vselej. Voznik je bil drobnikast, zmerom v dve gube sključen, hudo godrnjav človek; rekli smo mu Striček. Če še živi, mu daj Bog dočakati sto let in čez; če pa je umrl, mu izlij usmiljena roka ob vsaki sedmini čašo vina na grob! Marsikdaj je capljajočega študenta ob slabem vremenu za vbogajme stlačil med cule in žaklje. Zadnja potnika sva bila; voz je bil do kraja naložen in nabasan, voznik je pognal. Čudo božje - Vrhnika, ti gosposko, nedeljsko dekle, kako si daljnolepa! Jaz, ki sem ves tvoj, sem te gledal s široko odprtimi očmi, videl pa te nisem nikoli; še zdaj te gledam, kakor da bi se mi bleščalo, kakor da bi le zdaj pa zdaj, migljaje in trepetaje, zablisnil tvoj beli sijaj iz daljine! Ko se je zibal voz počasi in ropotaje skozi trg, se mi je zdelo, da se vozimo po čisto tujem kraju. Cerkev svetega Lenarta sem pogledal začuden, kakor da se je bila šele v tistem trenutku vzdignila iz tal ter se plaho stisnila pod klanec. Cesta se mi je zdela zelo široka in kakor za procesijo pometena; hiše so bile visoke, bele in tihe. Na obeh straneh so molčali vrtovi, do vrha ograjeni in zastraženi, da bi jih ne motil nevreden popotnik še z nečistim pogledom ne. Kdo se izprehaja tam po samotnih gredah, pod brezkončnimi sencami? Na dušo mi je takrat legla žalost, široka in tiha, kakor to ravno polje. Bila je njiva, ki jo je Bog kasneje bogato posejal; bila je odprta shramba, ki jo je Bog do vrha napolnil; bil je začetek poti, ki se je po klancih in nižinah in samotah vila brez kraja ... Kadar se spomnim na tisto vožnjo, me zgrabi bolečina, ki ji drugače ne maram dati besede. Vrhniški otrok bi ne smel po svetu, bi ne smel med tuje ljudi. Že navsezgodaj se ga drži tisti oklep ošabnosti, samozavesti in vsegavednosti, ki mu dela nerodo ob vsakem koraku in vse žive dni. Milost božja - pod tem donkihotskim oklepom trepeče nebogljen otrok! Prešernost njegova je kakor slovenska pesem, ki se smeje naglas, zato da bi zatajila ihtenje. Je pa davi slanca pala na zelene travnike, je vso travco pomorila, vse te žlahtne rožice ... Pa kaj io nam, ki smo Vrhničani!

Tra-la la-la la-la lom ... Zgrudil se je vitez v junaškem turnirju. "Umrl je mož!" Kaj še - umrl je otrok! Odprite vizir - kri je že črna in trda, na golih licih pa se še niso posušile solze! - Vso pot nisva govorila z materjo nobene besede, gledala sva obadva naravnost. Počivali smo skoraj pred vsako krčmo; konja sta zavila kar sama ter se ustavila, kjer je bilo treba. "Peš bi človek prej prišel!" so se jezile ženske. "Pa bi bile šle peš!" je rekel Striček. Že se mi je zdelo, da slišim zamolklo bučanje, ki se bliža in je zmerom silnejše. Kamen, ki je bil v mojem srcu, se je zganil, da me je zabolelo. Kar nenadoma so se vzdignile tik pred nami ogromne hiše, begali so ljudje vse križem, zasopli in brezumni, jadrno so drčali vozovi na vse strani, široko zevajoč, nagnusno hropeč nas je pogoltnilo mesto, meni prestrašenemu neusmiljeno in grozno v svoji črni brezmejnosti. "Nazaj, mati, nazaj!" Nikoli več!

Ko sem pisal prvo poglavje teh spominov, nisem nameraval nič višjega kakor prijetno zabavati sam sebe in še koga drugega poleg. Hotel sem ogrniti svoji zgodnji mladosti haljo Pierrotovo. Ali koj sem začutil, da bi tako ravnanje ne bilo spodobno. Zazdelo se mi je, da imam živega otroka pred seboj, da ga božam po kuštravih laseh, mu gledam v velike, svetle oči in govorim po domače z njim. Prvo in poglavitno, kar otrok zahteva od tebe in kar mu moraš dati, pa je spoštovanje. Kadar se ti zdi otroško početje nespametno in brezkoristno, tedaj premisli, da se zdi otroku tvoje početje še mnogo nespametnejše in brezkoristnejše. In otrok se moti malokdaj, večkrat se motiš ti, starec, ki si že pohujšan in nagnit.

Kakor sem spoznal, da mora o svoji mladosti spoštljivo govoriti, kdor se noče zaničevati sam, je bilo delo težko, se mi je beseda uprla. Spoštovanje ne prenese nobene laži ne zavijanja, še pretiravanja ne. Najhujše je, da tudi ne prenese prikrivanja. Bilo pa bi treba nadčloveške moči, nadčloveškega samospoznanja, bi bilo treba neusmiljenja do sebe, da bi človek do celega razgalil svojo dušo pred svetom, da bi jo pokazal v nežni rasti, razkril najtanjše korenine svojega bitja, otipal brez sramu in brez strahu vse zgodnje kali poznejših zmot in grehov. Tolike moči jaz nimam, niso je imeli možje, ki jim do kolen ne sežem.

Jean Jacques Rousseau je imel pošteno namero, da bi pokazal ljudem svojo mladost takšno, kakršno je videl sam. V tej svoji nameri pa je ravnal kakor nepremišljen oče, ki v nagli jezi zgrabi otroka za lase in ga trešči ob tla, nato pa ga pobere, ga objame in poljubi ter se cmeri z njim. Naprtil je svoji ubogi mladosti toliko različnih grehov, kolikor si jih je le mogel izmisliti, nazadnje pa je vse te grehe z globoko učenostjo razložil in opravičil. Ob njegovih samoizpovedih obide človeka tisti občutek, ki je za pisatelja najstrašnejša obsodba: ne verjame mu. Zadnjič sem bral v rokopisu obširne samoizpovedi Janeza Trdine. Tega moža povzdiguje visoko nad nas vse velika in lepa čednost, ki je nihče ni imel in nima v toliki meri kakor on, tista čednost, ki je pravo merilo za človeka in umetnika; ime ji je odkritosrčnost. Brezobzirno pravičen je bil do sebe, usmiljeno pravičen do drugih ljudi. Noben pisatelj še ni bil tako poklican in sposoben, da sam razkaže svoje življenje. Ali kazi ga, da nikoli ne more zatajiti starokopitnega šolmaštra, ki hodi po svetu in ponuja lepe nauke, kakor Ribničan rešeta. V svojem življenjepisu daje zelo pametne in zelo stroge nauke svoji lastni mladosti, časih ji celo s palico požuga. Zato se mi zdi, da podoba te mladosti ni čisto resnična, da jo je bil popačil šolmašter.

Če se je takim možem roka tresla, ko so risali svoj obraz, kako bi se ne tresla meni? Ko sem pregledal ta poglavja, sem se začudil nemalo: Kdo je to? Kaj sem zares jaz? Ali ni le moj ubogi Jure, ki je hodil po drva v Blatni dol? Ali ni moj nebogljenec Marko, ki je nesel težki križ pred procesijo? Ali ni moj sirotni idealist Peter Novljan iz hiše smrti? Če so se rodili iz mene vsi ti nesrečni, zmerom zamišljeni, prezgodaj dorasli otroci - kaj ni tedaj njih lice moje lastno in pravo lice? Čemu še življenjepis?

Odgovor na taka vprašanja je lahek, vesel pa ni: Novelist ne more pisati o svojem življenju. Če je kaj prida, je vsaka novela kos njega samega, kaplja njegove krvi, poteza na njegovi podobi. Objektivne umetnosti ni in je ne more biti, dokler je umetnost delo in dih človeka. Kdor je umetnik, kleše v kamen od začetka do konca sam svoj obraz. In verno misli, da je bil izklesal podobo Venere ali Mojzesa. Pa mu ukaži: "Izkleši, umetnik, še svoje lice!" Roka se mu bo tresla, podoba ne bo resnična. Ali bo presvetla, ali bo pretemna, resnična ne bo in nikoli ne more biti. Zato ne, ker je človeka strah pred samim seboj. In ta strah je poglavitni izvirek vsake umetnosti. Umetnik je tisti otrok, ki poje v gozdu, da bi ne skoprnel od strahu. Ne išče se - ušel bi si rad. Tudi ko bi človek imel tisto moč in tisti pogum, da bi sam posegel v globočino svojega bitja - do dna bi ne segel, ker dna ni. Prepad se odpira do prepada, brez kraja. Vsaka misel je blisk iz večnosti, je hči in mati legijonov. Če si jo za silo vkoval v besedo, še legijone vkuj! Drugače podoba ne bo popolna in resnica bo laž. S poštenimi očmi gledaš na svoje življenje, rad bi ga pregledal in prevozil do zadnje štacije. Strahoma spoznaš, da ni nikjer te zadnje štacije, da se voziš v večnem kolobarju. Izpovej se še tako vestno in verno, zmerom ti bo v srcu kljuval grenki očitek, da si bil nekaj sila važnega pozabil povedati; ne le nekaj važnega, temveč celo najvažnejše, tisto poglavitno stvar, zaradi katere edine si se bil napotil k spovedniku. Ah, in kadar se izpoveš še tega greha, občutiš iznova, da tudi ta ni bil tisti veliki greh; kakor gora vzraste drug za njim.

Napiši po vesti in veri, kako si živel, kaj si videl, kaj si mislil in govoril en sam dan. Če hočeš biti tako odkritosrčen, da bi ne povesil oči pred samim Bogom, boš pisal do groba zgodovino tistega enega dne. In razodel boš tolike strahote, da bodo ljudje najprej tebe kamnali, nato pa drug drugega. In če bo kateri ostal, bo od prevelike radosti skoprnel ob nezaslišanih lepotah, ki si mi jih bil razodel. Take in še hujše misli so mi zagrenile to delo, dokler mi nazadnje niso izpulile peresa. Le nekaj mi je še na srcu. Nekdo je rekel, da si pišem nekrolog, nekdo drug pa mi je kar očital, da si pojem slavo še ob živem telesu. Na nekrolog za zdaj še ne mislim in tudi mislil ne bom vse do tistega dne, ko se mi bodo zagabile ženske in se mi bo ustavilo vino; slavo pa sem že od nekdaj rajši drugim pel nego sebi. Zdi se mi, da bi bilo koristno, če bi vsak človek očitno povedal o svojem pravem življenju vse, kar more. Nikakor ne zato, da bi se razkazoval po vlačugarsko, tudi zato ne, da bi pisal povesti ljudem v pouk in zabavo, temveč edinole, da se razgleda sam po prostranih poljanah svoje duše, da sega mukoma in trepetoma iz prepada v prepad svojega bitja, da išče dna. To pa je tudi vzrok, da bom kljub vsem pomislekom in dvomom, ki sem jih razložil, kdaj pozneje še nadalje pisal te mladostne spomine. Morda kmalu, morda čez dvajset let, če mi jih Bog da še toliko dočakati.

# data[].attributes.attachment_link.description
Nedavno je "Slovenska matica" razpošiljala po naših krajih formular, na katerega naj bi ljudje napisali poglavitne zanimivosti iz svojega življenja in nehanja. Tudi jaz sem dobil tak formular, pa nisem vedel, kaj bi z njim. Besedilo je bilo namreč hrvaško, moj občevalni jezik pa je doma edinole slovenski.

# data[].attributes.headline
Tone Partljič, SLIŠAL SEM KAKO TRAVA RASTE

# data[].attributes.subject
Tone Partljič, SLIŠAL SEM KAKO TRAVA RASTE

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sta dve Pesnici. Vas Pesnica in reka Pesnica'. Zato večkrat rečem, da sem svoja otroška leta preživel v in ob Pesnici. Baje je nekje pod Kozjakom še manjše naselje, ki mu tudi pravijo Pesnica, a ne vem prav, kje je to. V Pesnico so me prinesli starši, ko mi je bilo eno leto. Iz Pesnice sem odšel, ko sem dopolnil dvajset let. A sem se vedno vračal in še se vračam ... Tam so moji ljudje, moji spomini. Vedno sem bil ponosen, kadar so me v šoli vprašali, od kod sem doma. Iz Pesnice, sem ponosno odgovoril. Saj se mi zdi beseda tako lepa in pesniška. Moški, ki pišejo pesmi, so pesniki, ženske pa pesnice. Ali cela vas piše pesmi? A najbrž ne gre za vas, ki niti prava vas ni, gre gotovo za rečico Pesnico, po kateri je naselje v dolini dobilo ime. Rečica Pesnica pravim zato, ker so se vedno norčevali, če sem rekel reka Pesnica. To ni nobena reka, navaden potok je, so govorili zavistneži iz Cirknice ali Košakov in celo iz Maribora ... In res ni kaj prida vode v tej strugi. Zdaj pa so jo še sploh skvarili, ko so jo regulirali, zravnali, oskubili grmovje in vrbe ob njej. A v mojem spominu živi rečica Pesnica iz mojega otroštva, ki se je med visoko travo, med vrbovim šibjem in med drevesi, ki so visela nad strugo, počasi pretakala dol proti Hrastovcu in proti Dravi. Pesnica izvira menda nekje v Avstriji, potem teče prek Kozjaka v dolino, ki je dobila prav tako lepo ime Pesniška dolina. Od zahoda na vzhod teče! K soncu teče! Od mrkih Avstrijcev k prijaznim ljudem iz Slovenskih goric! S senčnih hribov in kozjaških globač na vroča dehteča polja se preliva. Joj, kaj je bilo belic, rdečeočk, ščuk, klenov v njej! Kako sva z bratom opazovala ribe, ki so begale sem in tja, ko sva se preveč približala! Kako sva jih potem lovila, najprej z buciko, potem s pravim trnkom. Prevelike škode ribjemu zarodu seveda nisva naredila, čeravno sva res včasih potegnila kako belico ali klena iz nje. Tudi ata je hodil najprej skrivaj, potem pa z ribiško dovolilnico za vodo in lovil klene na češnje ... Zdaj je včasih v njej, posebno poleti, skoraj stoječa in umazana mlakuža. In nihče se več ne kopa v njej. Kako pa smo včasih noreli po vodi, se poganjali z eno nogo po tleh, z drugo pa udrihali po gladini in tulili, glej, plavam, glej, plavam ... Zdaj je taka, ker so jo regulirali, da ne bi več poplavljala. Poplave so najbrž delale veliko škodo, ker se je voda razlila po pašnikih, kjer je rasla kisla trava in šar ... Reka pa je temno rj ava kot kava (smo pravili) norela in divj ala proti, Dravi. Vendar ne pomnim, da bi kdaj podrla kako hišo ali prinesla truplo ... Tudi nisem slišal, da bi se kdo utopil v njej. Kajti voda je po nekaj dnevih upadla in je bila spet ljubezniva, le po dolini se je razlivalo veliko jezero, ki je ostalo nekaj dni, potem pa se tudi presušilo. A včasih je bilo globoko do pasu. Z bratom sva očetu pokradla kar precej lesa in delala splave, ki pa so se nama kar naprej potapljali. Potem je nekdo, menda Tomažičeva Edi in Dani, naredil splave iz železnih sodov in desak in vozila sva se tudi midva in predstavljala nadvse pomembno Pesniško mornarico. Glej, vraga, brat je bil kasneje res pravi mornar in je preplul ves svet! Kaj če ga je prijelo, ko je plezal na splav v Pesnici? Tudi ščuke smo iskali in lovili po travniku in belice, ker jih je voda naplavila. Zdaj vsega tega ni in Pesniška dolina ni več, kar je bila. Res pa je, da so jo kmetijski strokovnjaki dobro izsušili in je zdaj tam veliko in zares lepo pšenično polje. Celo morje zlatih klasov je, ki jih režejo splavi - kombajni. Vodo so skvarili, dolino obogatili. Čisto nekaj drugega pa je vas Pesnica, ki leži na levem bregu rečice, oziroma dva, tri kilometre severno od reke. To res ni prava vas, saj nima cerkve in pokopališča, brez tega pa prave vasi ni. V mojem otroštvu tudi pravega središča ni imela. V dolini, ob potočku Cirknica, je tekla pod hribi na eni strani železnica, na drugi pa meddržavna cesta. Saj še zdaj tečeta, če tako rečem, le potočka Cirknice ni več. Tudi to dolino so regulirali in uničili potoček... Ob cesti so bile že v mojem otroštvu tri ali štiri velike hiše, in sicer Kerenčičeva gostilna, Hadnerjeva pekar¬na, trgovina in morda še kaj. Nemci so potem nekaj metrov nad cesto začeli graditi veliko šolo, saj so bili prepričani, da bo Nemčija preprosto "večna". A so morali pobrati šila in kopita, preden so jo do konca zgradili. Še jaz sem hodil po vojni v to nedokončano šolo. Zdaj je končno lepo ometana in dozidana. Potem je v dolini zrasel še zadružni dom ... In v zadnjih letih nešteto novih hiš in hišic, ki pa so take, kot bi jih znosil skupaj veter. Nekatere prav nič ne sodijo na tisto osojno pobočje ... Tudi nova občina je grda in nova trgovina, ki se ji reče market, tudi ni lepa. Tako se mi zdi, kot da so mojo Pesnico skazili. Postaja je sicer prenovljena, asarneva ... Malo ljudi se še vozi z vlaki, tudi tovornih vlakov več ne nakladajo, še skladišče, v katerem se je nagaral tudi moj ata, so podrli... Naša. hiša stoji na prisojnem bregu sredi sadovnjaka ... Pod njo sicer še vedno drdrajo redki mednarodni vlaki, ateja železničarja pa tudi že eno leto ni več... Vedno smo bili veseli, ker smo tako na samem, ne sredi gruče hiš ... Nekoč je bilo vse življenje zbrano okoli železniške postaje, zdaj pa okoli ceste. Toda cesta ni ljubezniva. Desetletja po njej tečejo reke avtomobilov iz Avstrije na morje ali na Balkan. Otroci in starci sploh težko pridejo čezmcesto. Tako mi je na žalost moja današnja vas čisto tuja. A v meni živijo časi, ko je bilo le nekaj hiš,ko sem bosopetil s hribov v lelenčah na Ranco v šolo, ko sem pri Hadnerju čakal na kruh in mi je prijazna gospa še kdaj stisnila kako žemljo, ko sem kot fant vsako jutro tekel na vlak in se odpeljal v mesto v šolo. .. Ko sem nosil domov še kar dobre ocene in ranjeno srce od kake Herte, Angelce, Metke in iskal samoto in prave besede na dolgih sprehodih po okoliških hribih, gozdovih, ob Pesnici. Tam sem izsanjal svojo mladeniško norost, napetost, srečo, obup ... Tam sem na pamet govoril cele kopice Prešer¬novih in Cankarjevih besed ... Tja sem tekel, ko sem se vračal od vojakov ... tam sem srečal svojo ženo in tja sem hitel s svojim otročkom in ga nesel pokazat ateju in mami ... Zdaj sedem v avto, zdirjam k mami, jo vprašam, če kaj potrebuje, malo posedim in že se mi mudi iz Pesnice ... A tako po večerih, ko sem sam v Ljubljani v svoji sobici, prihajajo iz mraka k meni kleni in belice, tolmunčki in brzice, poplavljena dolina, prelepi hribi na obeh straneh doline, sonce in sence, vrbe in jablane, Pazi in Liška, dragi ljudje ... in sem spet srečen, da lahko rečem, jaz sem, veste, iz Pesnice ...

Nekoč sem že napisal, kako sem hotel prijeti sonce. Pred sončnim vzhodom sem se napotil na hrib, izza katerega je vsako jutro vzhajalo sonce; kakor se je to videlo od naše hiše. Ko pa sem prišel na tisti hrib, se mi je odprlo novo obzorje z novimi hribi in tam daleč za njimi sonce. Ata mi je potem razložil, da se človeku odpirajo vedno nova obzorja, sonce-pa je vedno za naslednjim. Ata pa je to že dobro vedel, saj se je z biciklom vračal s fronte domov, od obzorja do obzorja, od hriba do hriba ... Te dni pa sem se spomnil, da sem pred tem izletom za soncem hotel prijeti tudi že luno. Otrok pač hoče vse prijeti z rokami. Spomnil pa sem se na ta čudni dogodek iz otroštva, ko sem se te dni zaletel z avtom pri vzvratni vožnji v štor na dvorišču in mi je rekla mama: - Bolj si star, bolj si nor! Bilo pa je tako. Ne vem, če mi je bilo kaj prida več kot šest let, ko je umrla stara gospa Pregl, ki je z možem živela dve hiše naprej od nas po bregu. Na stara leta jo je precej zapustila pamet in razsodnost in je dostikrat tavala po hišah in ni več vedela, kje je doma. To je nas otroke po svoje zab~~alo;\ po drugi strani pa nas je bilo tudi malo strah. Odrasli so govorili, da Preglova ni več čisto pri sebi. Ne vem, zakaj smo si otroci mislili, da nam lahko kaj naredi, če ni več čisto pri sebi. V resnici pa je bila krotka, izgubljena, priljudna. Kljub temu vem, da smo nekoč metali nasekano hosto za njo, ko se je smukala okoli nas s Peklarjevimi otroki. Zakaj smo bili tako hudobni, preprosto ne znam razložiti. Otrok zna biti zelo hudoben. Nekdo ji je vrgel košček veje v glavo in skozi belo ruto se je pokazalo rdeče. Prestrašili smo se, zgrozili in zbežali. Mislim, da ni nihče izvedel za to, pa tudi sami nismo prav vedeli, kdo jo je zadel. .. Potem je umrla in ata in mama sta me vzela s seboj, ko sta šla kropit. Bilo me je malo strah, četudi sem že prej videl kakega mrtveca, zlasti med vojno. Nekoč smo otroci našli roko ameriškega pilota, ki so ga Nemci sestrelili. Na njej so bile ure, morda dve ali tri. Ali pa kak kompas. Tomažičev Edi je vzel odtrgana roko v naročje in odpel tisti dve uri ali tri, saj ne vem več, ter si jih potem pripel na svojo roko. Zdel se nam je grozen in obenem pogumen, ker si je to upal, potem pa smo mu seveda vsi zavidali, ko se je postavljal z urami. Dan kasneje jih ni imel več. Vzel mu jih je oče. Stopili smo v vežo, kjer je bilo veliko ljudi. Starček Pregl je bil čisto izgubljen, po brkih so mu tekle solze, ljudem je nalival rdeče vino z brajd in ves čas govoril, da je bog vzel njegovo ženo k sebi, on pa bo zdaj tako sam ... V majhni sobici je ležala na parah stara Preglova. Imela je droben, otroški obraz, ves mrzel in bel. Oči je imela zaprte, mene pa je bilo ves čas strah, da jih bo odprla, se sklonila v krsti in pokazala s prstom name: - Ta mi je vrgel drva v glavo ... Nisem bil jaz in ves čas me je imelo, da bi se sklonil k njej in rekel, da ne vem, kdo je to storil, da pa priznam, da sem tudi sam metal kose vej ... - Po kropi jo s pušpanom in moli! mi je rekla mama. Pokropil sem jo z žegn ano vodo in molil ob njej, kakor sem videl očeta in mamo. S sveč ob vzglavju je dišalo po vosku in dimu in vse je bilo nekam svečano. Obraz mrtve ženske je bil bel in miren in jaz sem strmel vanj ko začaran. Ali bom tudi jaz tak, ko bom umrl, mi je šlo po glavi, in ata in mama ... Potem smo bili še malo tam, ata in mama sta nekaj popila, malo molila z ženskami rožni venec in potem smo se odpravili ... Toda na dvorišču sta se še pogovarjala z Mezgečevimi, kakšna reva je bila na koncu Preglova. Pri Preglovih so imeli za hišo mlako. Ker sem morallulat, sem šel za hišo in lulal ob vrbi. Medtem sem gledal v vodo. In v vodi sem nenadoma zagledal bledo rumen obraz, ki je gledal vame ... Za hip sem pomislil, da je mrtva Preglova gospa. Ampak ni bila, saj je bil bledi obraz nekako sploščen, brez suhega nosa in tenkih ustnic, četudi se je zdelo, da se vidijo oči in ustna votlina ... Kaj je? Me straši smrt? Odtrgal sem suho vejo in se poskusil z njo dotakniti bele prikazni v vodi. Ničesar nism dosegel. Obraz se je svetil prav na dnu. Potem sem počasi stopil v vodo, čeravno je bila že slana na travnikih in noči mrzle. Lahko da je bil že november, ne vem. Stopil sem po mrzli mlaki, toda obraz se mi je odmikal. .. Bolj sem se mu približal, bolj se je oddaljeval... Najprej je izginil v zvalovani vodi in se tresel ter pačil, potem pa je spet bledo ležal na dnu in me gledal... Ne vem, morda bi res lezel za njim do srede mlake in bi se mi lahko kaj zgodilo, če bi ne pritekel ata, ki me je že v strahu iskal. - Norček, kaj delaš v mlaki! je vzkliknil. - Nekdo me gleda, sem pokazal na svetlobo v vodi ... - Norček, luna te nosi ... je rekel ata in stopil za menoj v vodo. - Kakšna luna? In pokazal mi je z roko v nebo, kjer se je res bledo svetila luna. Najbrž takrat še nisem vedel, da stvari odsevajo v vodi, ali kaj. Prav lahko pa tudi, da me je luna skrivnostno privlačevala v vodi, saj še danes čutim, da ima voda zame nekako privlačno moč. Ure bi lahko stal ob reki ali morju in gledal v vodo ... Ko smo šli domov in naju je z atejem precej zeblo v noge, mi je mama rekla: - Tako si nor, da bi lahko slišal travo rasti. Bil sem ves zmešan, ko sem hodil za njima in sem pogledoval v nebo, ali je tam res luna in ali ni podobna obrazu mrtve gospe Pregl ... Dobro pa sem si tudi zapomnil, da je mama rekla, da sem tako nor, da bi lahko slišal travo rasti. Nestrpno sem čakal, da bo pomlad in bo začela trava rasti. In v aprilu, ko je bilo naše pobočje lepo zeleno, sem večkrat legel na bok in pritiskal uho k zemlji, pa nisem nič razločnega slišal. Ko me je videla mama, se je seveda spet ustrašila. Mogoče se je bala, da bi se prehladil. - Kaj pa delaš na tleh? - Ja, poslušam, kako trava raste. - Kaj? je vzkliknila. - Saj si ti rekla, sem se branil. - Rekla, seveda rekla ... se je jezila, potem pa dodala še eno modrost, ki sem jo slišal potem dostikrat v življenju in še zadnjič, ko sem se zaletel z avtom v štor. - Bolj si star, bolj si nor. .. Pa vseeno nisem prepričan, da res nisem čisto nič slišal, ko sem poslušal, kako trava rase. Lune pa sem se od takrat vedno malo bal, in ko sem bil zaljubljen, nisem nikoli nobeni deklici rekel: - Glej, kako lepa je luna. Le bral sem, da zalj ubij enci tako govorijo.

Če so se na deželi imele živali kar pred vsemi ljudmi rade, ni bilo to nič hudega. Ljudje pa so zelo skrivali svoja čustva med seboj. Zelo smešno bi bilo, če bi se dva držala za roke; da pa bi se pred drugimi poljubljala, kakor je danes v mestu navada, si nekdaj sploh ni bilo mogoče zamisliti. In na vasi ljudje še danes ne delajo tega. Razen na samem, seveda. Tudi nekatere dele svojega telesa smo zelo skrivali. Ženska, ki bi imela prekratko krilo ali preglobok dekolte, bi hitro veljala za pokvarjeno. Kratke hlače, zlasti pri dekletih, majice, bluze, pod katerimi ni modrčkov, vse to si je počasi utrjevalo pot med ljudi in mnogi, med njimi tudi moj ata, so trdili, da bo zaradi tega nova vojna ali pa vsaj konec sveta. Toples, zgoraj brez, posebej pa kakšni nudisti ... to je pa še danes na vasi in podeželju nekaj zelo grešnega in skoraj prepovedanega. Ja, nekatere dele svojega telesa smo zelo skrivali. Starejšim se ni zdelo nič hudega, če smo otroci peljali kravo k biku, svinjo k prašiču, kozo h kozlu in če smo to oplojevanje gledali. Tega je bilo okoli nas vse leto na pretek in prav hvalili smo recimo petelina, ki je naskočil zjutraj čimveč kuro Je že vedel zakaj! S človekom pa je seveda vse drugače. Skrbno smo se skrivali tudi, če smo šli lulat. Mene je bilo še posebej strah, da bi me kdo ne videl, kako držim bingljeca v rokah in škropim travo ali rumenim beli sneg. Po drugi strani pa je bila prav zato pri otrocih velika radovednost, kakšne stvari imajo drugi v hlač¬kah; enake, različne, večje, manjše ... Zato smo včasih slišali, da so si kje fantje kazali svoje simbole moškosti. Če so za to izvedeli starši, je bil res joj. Ne le da so bili taki dečki tepeni, še hujša je bila sramota, ki jih je doletela, ker so bili tako pokvarjeni, grdi, umazani ... Potem smo celo izvedeli, da je to pri deklicah čisto drugače. To je šele narasla radovednost. Tudi mene so seveda ta vprašanja mučila, vendar vseeno ne tako zelo kot nekatere druge. Bolj me je skrbelo, kako potuje sonce čez nebo, zakaj se rože zvečer zapirajo in zjutraj odpirajo in ali ribe nikoli ne zaspijo in se ne utopijo ... Kljub temu pa se je tudi meni zgodilo nekaj, zaradi česar sem bil nekaj časa čisto zmešan in tudi preplašen. Ker je bil ata navadno cele dneve v službi na železnici, včasih pa kar cel dan in celo noč, smo mu otroci nosili jesti v posebni kanglici, kasneje pa v tako imenovanih "porcijah"; to je v dveh ali treh raj ngelcah , ki so bile vse hkrati obešene na nekakšen držaj. Da se je to med vožnjo vse skupaj lepo pretresalo, razlivalo in premešalo, ni potrebno posebej poudarjati. Včasih je bilo več juhe v solati, kot v porciji za juho, v mesu je bilo včasih listje in trava, kosi kruha pa so bili skoraj vedno prepojeni ali z juho ali s kavo. Tako živahno smo nosili te porcije na železniško postajo Pesnica ali pa gor na postajališče. Pot je peljala mimo Krejačevih, Mezgečevih skozi gozd in potem momo Pojbičevih, ki so bili doma na spodnjem delu gozda, do postaje. Pri Pojbičevih je bilo veliko otrok, ki pa so se še manj radi umivali kot drugi otroci v Pesnici. Zato je tudi mama večkrat rekla nam otrokom, če smo bili zelo umazani: - Umij se, saj nisi Pojbičev! Po vasi se je govorilo, da pri Pojbičevih ne pomivajo posode, ne brišejo žlic, kaj šele, da bi prali perilo. Seveda smo jim bili vsi skupaj krivični, toda takrat smo mislili tako, obenem pa smo se sami počutili imenitnejše, čistejše, bolj gosposke ... Pojbi¬če vi so imeli tudi dve deklici, ki sta bili približno toliko stari kot midva z bratom. Ena je bila Verica, druga Lizika. Ko sem se nekoč vračal s postaje, kamor sem nesel ateju jesti, me je v gozdu počakala Verica. Vprašala me je, kje sem bil.. - Ateju sem nesel jesti. - A zdaj pa greš nazaj? - la. - Počakaj malo! In sem stal in sva bila oba tiho, le ona je z boso nogo nekaj črtala po vlažni gozdni zemlji. - Si že poročen? me je vprašala. - Ne, sem se ustrašil. - Pa veš, kako se dva poročita? - Ne vem. Menda v cerkvi. - Kaki cerkvi! Poj z mano, ti bom pokazala! In mi je pokimala ter stopila z gozdne ceste dol v grapo, od koder se ni nikamor videlo. Stopal sem za njo in ne vem, zakaj sem imel srce nekje v goltancu. Bilo mi je kakih devet let , nj ej pa še leto ali dve manj. Ko sva prišla v grapo, mi je rekla, da se bo poročila z mano. - Zakaj? sem vprašal. - Zato, ker je Lizika že poročena, pa Mezgečeva Cvetka tudi in Peklarjeva lela ima že drugega moža, samo jaz sem še brez njega in me je zelo sram. - Saj jaz še tudi nimam žene, sem rekel in se malo sramoval zato. - Se bova pa midva, Tonček, poročila, je rekla. - Že, ampak kako? - Samo nobenemu ne smeš povedati, tudi če bi te tepli. Postalo me je še bolj strah in pojavil se je cel kup vprašanj: kakšna bo ta poroka, če ne smem nikomur povedati; zakaj bi me zaradi nje tepli; se bom moral preseliti k Pojbičevim, saj sem vedel, da poročeni živijo skupaj; ampak če se bom preselil k Pojbičevim, potem bojo tako vsi vedeli ... In kako bo sploh s poroko, ne bo kaj bolelo? Vendar je Verica že razložila: - Poročila se bova tako, da se bova oba naenkrat slekla, ti boš spustil hlače, jaz pa dvignila krilo. Potem se bova na hitro pogledala in se spet oblekla. In tako bova poročena. Samo nobenemu niti besede, najmanj pa tvoji mami. - Jaz rajši ne bi. - Moraš, drugače ne bo veljalo. Priznati moram, da me je mikalo, da bi videl, kaj ima Verica pod krilcem, da pa bi jaz pokazal svoj košček kožice, to pa mi ni šlo v glavo. - Pokaži! je rekla Verica. - Pokaži ti prej! sem ji rekel. In res je dvignila krilce pod brado in spodaj ni imela nič. Pač, še kar napet bel trebušček in spodaj na koncu trebuščka bel buhteljček, ki je bil kot prerez an napol ... Potem je spustila krilce in rekla: Zdaj si pa ti na vrsti. - Ne upam, sem rekel. - Če sem jaz, moraš tudi ti ... Daj! Prestop al sem se, sram me je bilo, želel sem si, da bi imel tudi jaz tak bel prerezan buhteljček med nogami, ne pa to črevesce, ki sem se ga sramoval in ki res tudi ni nekaj najlepšega na svetu ... - Pokaži! je silila. - Ne bodi tako boječ! Zdaj sva že tako poroče- na ... In potem sem zbiral korajžo in se spominjal belega trebuščka, ki je bil videti tako čist, da sem spoznal, da se morajo Pojbičevi tudi kdaj umiti, se prestopal z noge na nogo, se že prijel za hlačno naramnico, da bi spustil hlače s sebe in pokazal, kar mi je pač zraslo, pa sem nazadnje zgrabil atejeve porcije in zbežal iz grape ... - Strahopetnež! je kričala za menoj Verica Poj¬bič, ki je bila odslej moja napol žena. Nisem je poslušal, ampak hitel nazaj na gozdno pot in hitro domov ... Na dvorišče sem prišel cel zasopel in zmešan in mama je takoj videla, da je nekaj narobe. - Si polil juho? - Ne. - Si padel in stresel vse kosilo? - Ne, ne! - Je bil ata slabe volje na postaji? - Ne. - Ja, kaj pa je potem? - Ne povem. - Si kaj ukradel? - Ne! - Si bolan? - Ne, ne! - Zdaj pa priznaj, ali pa te natepem ... Začel sem jokati, potem pa sem med crnihanjem priznal: - Napol sem poročen ... Mama me je presenečno pogledala, se začudila in kimala z glavo. - S kom pa si, za božjo voljo, poročen? - Ne povem ... Samo na smrtni postelji, prej ne ... - No, pol pa nič! je rekla, se obrnila in odšla pomivat posodo. Se mi je samo zdelo, da se je tudi malo smejala ... ? Jaz pa sem bil ves nesrečen. Nisem vedel, ali sem res poročen ali ne. Verica je kričala za mano, da sem, ampak jaz ji nisem pokazal svojega bingljeca, torej je bila samo ona s tistim svojim buhteljčkom poroče¬na ... Jaz pa ne. Jaz sem rajši sramotno pobegnil... Zelo me je bilo strah, da bo komu povedala in bo ves svet vedel, kako in kaj ... Da mi je pokazala. Potem sem se tolažil, da ja ne bo govorila okoli, saj me je ona sama opozarjala, da je to največja skrivnost. Ko pa mi je kasneje Mezgečeva Cvetka rekla, da bom jaz najbrž župnik, če že ne svetnik, sem vendar posumil v Verico, da ji je kaj povedala ... o moji strahopetnosti in skrivni poroki. Potem sem se izogibal Verice, če sem le mogel. Ko sem jo potem videl, da hodi v prvi razred, sem bil šele prestrašen. Ne vem, zakaj sem se bal, da bo prišla v naš razred in pred vsemi pokazala name: - To je moj mož. In učiteljica bi zagotovo vprašala: - Zakaj je Tonček tvoj mož? In Verica bi lahko rekla: - Ker sem mu pokazala svojo stvarčico! In jaz bi umrl od sramote. K sreči tega ni storila. In potem so se Pojbičevi odselili. Šele takrat sem si zares oddahnil. Ko sem se kakih petnajst let kasneje zares poročil, svoji sedanji ženi nisem nič priznal, da sem bil nekoč že na pol poročen z Verico. To bo izvedela šele, če bo prebrala to črtico. Kaj pa je bilo potem sPojbičevo Verico, ne vem. Prepričan pa sem, da je našla bolj korajžnega fanta, ki ni pobegnil in se je zares poročila.

Takoj po vojni so se ljudje kar naprej pogovar¬jali o politiki, kar seveda ni bilo čudno. Končala se je strašna vojna in vsi so vedeli, da se je zaradi politike začela. Od politike pa so bili še posebno zmešani ljudje na deželi, ki še niso imeli radia ali časopisa in so do njih prišle samo govorice. Pa kako bi ne bili zmešani, če so še pred vojno imeli kralja, ki je res pobegnil, ko so padle prve bombe, toda po vojni ga ni bilo več nazaj in zdaj so imeli namesto kralja predsednika. Ta predsednik, ki mu je bilo ime Tito, nam je priboril svobodo, tudi to so vedeli. Pa vseeno sem večkrat slišal ateja in pa soseda Krejača, ki sta majala z glavami: - Kaj nam bo zdaj ključavničar za kralja? - Ne za kralja! Za predsednika. - Kdaj pa bo vladal, če bo čez dan v delavnici? - Saj zdaj, ko bo predsednik, ne bo več delal. Potem so se nekaj časa ljudje na deželi zelo bali, da bi ne prišli k nam Rusi. Rusi so baje zahtevali, da ne sme imeti nihče niti svoje zemlje niti juhe niti žene, ampak vsi skupno zemljo, juho iz enega kotla in vsi skupne žene. Ata, ki je Ruse dobro poznal, saj je med vojsko pobegnil iz nemške vojske v rusko Rdečo armado, je sicer hvalil Ruse: - Fejst fantje so. Posebno kozaki. Sem videl, da pijejo špirit iz kahle in fino plešejo! Zemljo bi jim dal, a je nimam; tudi juho bi jedel iz njihovega kotla, saj sem jo že, a moje Micke jim ne dam! In je pogledal mamo pol ljubeče in pol karajoče, kot da bi si res želela k Rusom. - Kako da ne, če pa vedno praviš, da bi se me rad znebil! - Ampak kozakom, njim te pa ne dam. Bil sem prepričan, da imajo kozaki kako zvezo s kozami in že mi niso bili preveč ljubi. Šele potem, ko smo tudi sami imeli lepo mlado koziko, so mi postali tudi kozaki bolj simpatični. Še to moram povedati, dasosi odrasli te politične stvari govorili navadno na samem ali potihoma, saj so rekli, da so zdaj taki časi, ko moraš biti previden, saj nikoli ne veš, kaj je politično in na liniji, in kaj ni. Ko pa je tudi nova oblast začela na vasi jemati kmetom zemljo in pridelke, so pa sploh še bolj kritizirali in radi rekali : - Ja, politika je ... No, ne bom govoril naprej, ker nismo vsi obuti, so pogledali nas otroke. Kdo bi jih razumel? Otroci smo nekaj slišali, malo razumeli in smo zato imeli v šoli težave. Najprej sem za stenčas napisal pesmico, za katero sem mislil, da je odlična. Nesel sem jo tovarišici, ki je vedno hotela, da smo pisali za stenčas. Potem je naše sestavke, pesmice, risbe nale¬pila na velik list na steni in tam si videl napisano svoje ime. Jaz sem napisal tole pesmico in tudi na veliko napisal svoje ime: RUSI Če bojo k nam Rusi prišli, bomo vse delili vsi. Postijo, juho, bicke, le moj ata ne da svoje Micke.Pri tem nisem vedel, kaj sem hotel reči z besedo bicke, ali piščance ali pujčeke ali kaj drugega, le lepo se je rimalo na moje Micke. Tovarišica je prebrala pesem, jo takoj raztrgala in rekla, naj takih norij ne pišem več. Ko sem jo hotel nekaj vprašati, je rekla, naj bom rajši tiho. Potem je bil od učitelja tepen brat. Učili so se, zakaj se naša država imenuje Federativna ljudska republika Jugoslavija. Tovariš je vsako besedo pose¬bej razložil. Brat je razumel besede ljudska in Jugosla¬vija, slabo pa federativna in republika. Ko je tovariš že mislil, da je vse v redu razložil, so začeli ponavljati. Vprašal je učence, zakaj je naša država federativna. Pa se je zadrl moj brat: - Zato, ker po fedrah skače! Fedre smo pri nas pravili vzmetem. Seveda je ostal po šoli in učitelj je pisal domov, naj se kdo od staršev oglasi v šoli. Brat je bil potem zelo kregan. Pa tudi jaz sem imel še naprej težave. Povedal sem že, da sem se kar dobro učil in vedno dvigal roko. Ko smo se učili, kaj kdo dela v raznih poklicih, je tovarišica na koncu, ko smo že govorili o čevljarju, krojaču, mizarju, kmetu, železničarju, poštarju, učite¬lju itd., vprašala, kaj mislimo, da dela predsednik Jugoslavije Tito.Jaz sem prvi dvignil roko in se zadrl: - Ključe! - Zakaj ključe? - Ker je ključavničar. - Sedi, bedak! Kakšne ključe. Naj pride ata v šolo! In potem sem moral petdesetkrat napisati: "Pred¬sednik Tito predsednikuje in vodi jugoslovanske na¬rode v komunizem!" Ateju pa nisem nič povedal, naj se oglasi v šoli, čeravno sem prav od njega slišal, da je bil tovariš Tito ključavničar. Potem smo se v šoli učili o kraticah. Jaz sem mo¬goče tisto uro manjkal ali pa lopatal učiteljičin vrt, saj nisem razumel, kaj hoče tovarišica s temi FLRJ, KLO, JDŽ, KPJ, ki jih je napisala na levi strani table, mi pa bi morali na desni napisati, kaj te kratice pomenijo. Jaz sem mislil, da si lahko izmislimo, kar hočemo in napišemo poljubne besede na desni. In sem napisal: FLRJ - Fini ljudje radi jejo. KLO - Komunisti ljubijo oblast. JDŽ - Jedi druže žgance. KPJ - Kardelj Pepca jodla. Ko je pogledala moj zvezek, je kar poskočila, kot bi jo pičila kača. Vzela ga je, zakričala, da so to politične teme, da bo šla na milico, da me bojo zaprli zaradi protidržavne propagande, da komunisti ne ljubijo oblasti, ampak se borijo proti oblasti, seveda ne proti naši itd .... Nič ni rekla, naj pride ata v šolo, ampak je šla takoj po pouku ona k njemu. Ko sem prišel domov, je že ni bilo več, le ata se je držal ko oblak pred nevihto. Le kaj sem ga polomil s FLRJ, sem premišljeval, saj je mama zadnjič, ko je bila teta iz mesta pri nas na obisku, rekla, ti fini ljudje se samo delajo fini, v resnici pa še kako radi jejo, če le imajo. Za nas je bil namreč fin tisti človek, ki je na vse ponujeno rekel, ne hvala, ni treba in je čakal, da bi mu ponudil še enkrat. Kaj sem ga polomil... Pa sem hitro izvedel. Ata me je prijel z eno roko, z drugo pa mi je s šibo stresel hlače in zraven kričal: - Kaj pomeni FLRJ, kaj je to KPJ, kaj KLO, kaj smrkavec?! Povej! In tako sem bil zaradi politike tepen že v otroštvu. Zato sem tudi verjel, da je politika nekaj grdega, kar lahko povzroči vojne, ali pa celo to, da te ata natepe

Po vojni smo naenkrat hodili v pesniško os¬novno šolo vsi trije otroci - Jožica v zadnji razred, jaz v drugi,brat Franci v prvi. Potem je Jožica začela hoditi v nižjo gimnazijo v Mariboru. Pravzaprav ne hoditi, ampak voziti z vlakom. Ata in mama sta kljub delu ves čas spremljala, kako se učimo in nas spodbu¬jala z nasveti, ki pa so seveda šli nam pri enem ušesu not pri drugem ven. - Če se že midva nisva mogla in smela učiti, se učite vsaj vi! - Ne učite se za naju, ampak zase! - Kolikor boste znali, toliko boste veljali! - Več se boste naučili, boljše vam bo šlo v živ- ljenju! Staršem srno kazali svoje zvezke, brali domače naloge na glas ali deklamirali pesmice. Nekoč nam je tovarišica dala za domačo nalogo prav posebno reč. Narisati srno morali risbo z naslovom Pogled z doma¬čega praga. Risbo srno morali narisati s svinčnikom in jo potem še z barvastimi svinčniki tudi pobarvati. Dolgo sem stal na dvorišču in gledal proti zahodu, kjer se je najprej videla pesniška dolina z reko Pesnico, zadaj pa so bili najprej dobrenjski in potem drugi hribi, včasih pa se je v zimskih jasnih dneh videla tudi kaka avstrijska planina. No, ta dan je bila tista črta, kjer se stikata nebo in zemlja, začrtana tam na Urbanu, kjer se je videla tudi drobna cerkvica. Za to cerkvico je vsak večer zahajalo sonce, zato mi je bila še posebej ljuba. Mislil sem, da lahko otroci, ki so doma na Urbanu, primejo sonce, ko gre spat za njihovo cerkvijo. Videla pa se je tudi cerkev v Kungoti, prav tako na hribu. V naši dolini pa je bila zanimiva še cesta in železnica ob njej ... Ošilil sem svinčnik, vzel risanko, obrnil svež bel list in se pripra¬vil. Nisem vedel, kako bi začel. Šel sem na prag in gledal proti Urbanu, potem sem stekel v kuhinjo in narisal vijugasto črto. Takoj sem narisal tudi cerkev na Urbanu in sonce z mogočnimi rumenimi žarki. Potem nisem vedel naprej. Vrnil sem se na prag in gledal kungoške in dobrenjske hribe. Nisem vedel, kako jih naj narišem. Odločil sem se, da bom prej narisal cesto in železnico, potem pa hribe. Stekel sem nazaj v kuhinjo in narisal progo z vlakom in lokomo¬tivo. Natančno sem narisal tudi pragove na železnici. Sestra me je gledala, kako sem tekal sem in tja. - Imaš drisko? je vprašala. Zelo sem bil užaljeno - Rišem pogled z našega praga, da veš! sem odvrnil in spet stekel na prag, da bi videl, kako izgleda Purgajev hrib. Potem sem ga v kuhinji narisal. - Purgajev breg je čisto drugače upognjen! je rekla. - Ni, tak je! sem rekel in si mislil, le kaj jo vse skup briga. In tako sem počasi narisal vse hribe, hiše, cerkvici na Urbanu in v Kungoti. Nebo sem pobarval plavo, hribe zeleno, hiše rumeno, obe cerkvici pa sem pustil samo narisani s svinčnikom, saj sta bili beli, bel pa je bil že papir sam. Komaj sem čakal, da se bosta vrnila ata in mama in jima bom pokazal svojo umet¬nino Pogled z domačega praga. Mama je prišla prva, mimogrede pogledala in rekla, priden si, potem pa šla podojit Liško. Ko je prišel ata s postaje, si je vzel več časa. Stopil je za stol, na katerem sem sedel, in gledal. Mislil sem, da me bo vsaj pohvalil, a je molčal. - Kaj je? - Nič. Nič. Kaj je rekla mama? - Jaz sem samo mimogrede pogledala, je rekla mama in stopila k mizi. Tudi sestra in brat sta stegnila vratova. - Ne vem, če je prav, da je narisal kar dve cerkvi, je rekel ata in tako razkril, kaj ga moti na moji risbi. - Če pa se vidita samo dve, sem odgovoril. - Še to je preveč! Najboljše bi bilo, če ne bi nobene narisal. - Tovarišica je rekla, naj narišem, kar vidimo ... - Že, rekla, rekla. A ona gotovo ni vedela, da se z našega hriba vidita kar dve cerkvi. - Pa kaj potem? je pripomnila mama. - Nič, kaj potem. Šef Sajovic nam je ravno povedal, da ni boga in da je religija opij za ljudstvo in da mi, ki smo v državnih službah, ne smemo hoditi v cerkev. In ta njegova tovarišica Tilčka Trčak je kar precej zagrizena ... - Mogoče imaš prav ... - Ampak, ata, dve cerkvi se vidita in tovarišica je rekla, da moramo narisati, kar vidimo, sem se še branil ... - Verouk so prepovedali, dve kapelici so porušili; boljše da vidimo hribe brez cerkvic ... Saj tudi meni rečejo, da sem bil nemški vojak, čeravno imam potrdilo, da sem bil Stalinov vojak v Rdeči armadi. Boljše, da se ne igramo, zdaj ko smo dobili agrarno, je premišljeval ata. - Kaj naj naredim? sem bil kar malo obupan ... - Tonček, poslušaj, je sedel k meni ata. Ti lahko gledaš z našega praga, lahko tudi vidiš dve cerkvici ... kungoško in ono na Urbanu. Če gledaš za sebe. Če pa gledaš za šolo in za učiteljico, pa glej tako, da teh cerkev ne boš videl, razumeš? - Ne! - Svet ima dve podobi. Eno za nas same, drugo za učitelje, šefe, predsednike ... Ti lahko vidiš cerkev tako za sebe, za tovarišico pa rajši ne. Potem sem sedel pred svojo risbo in nisem imel z njo nobenega veselja več. Čez čas sem vzel radirko in zradiral obe cerkvi, ki ju res nisem še niti pobarval, kot bi slutil, da bo nekaj narobe. Kljub temu sem težko zradiral zlasti cerkvi co na Urbanu, ker nisem hotel poškodo¬vati sončnih žarkov. Skoraj sem naredil luknjo v papir in s svojo risbo nisem imel nobenega veselja več. Naslednji dan sem jo moral pokazati v šoli. Mezgečeva Metka, ki je tudi stanovala na hribu, je raje naslikala vzhodno stran Goric, kjer ni bilo nobene cerkve. Tovarišica se je ustavila ob moji klopi. - Lepo, Tonček, lepo. Kaj si pa tu delal, da si skoraj preluknjal papir? - Nič! Nič. - Nekaj si imel narisano, pa si zradiral. .. - Cerkev ... pa tu tudi v Kungoti. Najprej sem narisal, potem pa zradiral ... - Zakaj? - Zato, ker ni boga ... Učiteljica je stopila pred tablo in zahtevala mir v razredu. Potem je rekla: - Otroci, dobro poslušajte! Tonček je narisal Kungoto in Urban. Tam je najprej videl dve cerkvi, potem pa ju je zradiral. Najbrž niti sam ne ve, kako prav je storil. Naši ljudje so v stari Jugoslaviji živeli v bedi in neznanju. V neznanju jih je držala zlasti katoliška cerkev, ki je potem sodelovala z okupator¬jem. Religija pa je opij za ljudstvo, je rekel tovariš Lenin. Razumete? In tudi naša Partija je rekla, da je naše največje bogastvo človek, ki ga nihče ne izkoriš¬ča. Zato bo naša Partija s tovarišem Titom na čelu zradirala s sveta vse cerkve in križe in vse, kar zavaja človeka. Razumete? . Vsi smo molčali. - Vidite otroci, to je dialektika! Da najprej zgradimo cerkev in jo potem, ko kvantiteta preskoči v kvaliteto, porušimo, zradiramo. In to je storil Tonček, cerkev je najprej narisal in potem zradiral. Ravnal je dialektično. A zdaj razumete, kaj je dialek¬tika ? - Ne, je zapel ves razred. - Pa boste razumeli, ko boste zrasli! Cerkev bi hotela videti naš narod na kolenih, a mi smo pokončni. Zato je potrebno zradirati iz naših glav klerikalno preteklost. In Tonček je to naredil, zato bo dobil pet in njegovo risbo bomo poslali na okrajno pionirsko tekmovanje. Priden, priden! Se vidi, da je bil tvoj oče v Rdeči armadi, me je pohvalila. Jaz pa sem kar žarel in bil hvaležen ateju, da je bil v Rdeči armadi in da mi je dal tako pameten nasvet. Otroci so me nekaj časa klicali dialektika. A nisem bil jezen. Bil sem ponosen, da sem že tako zgodaj izvedel, da obstajata dve sliki sveta. Ena zame in ena za učitelje in šefe. In da se temu reče dialektika. - Kako je bilo? me je vprašal ata, ko sem prišel iz šole.Dobil sem petko in slika je šla na okrajno tekmovanje iz dialektike, sem se pohvalil. - Saj sem vedel, se je izprsil ata, mama pa je nekaj odkimavala ... Takrat sem bil zelo vesel, ker sem vedel, da za sebe vidim cerkvico na Urbanu, za tovarišico pa je ne vidim ... Šele v zrelih letih sem se zavedel, da je to pravzaprav zelo zelo žalostno. Sonce pa še vedno zahaja za Urbanom in za tisto cerkvico. Ateja in tovarišice Tilčke pa ni več na svetu. Tudi to je dialektika.

Zdravo. Je tovariš Likavec doma? Reče se Hvaljen bodi Jezus! In moj mož ni noben tovariš, ampak je gospod, povej to svojemu očetu, ki mu naj le tovariši zvozijo seno domov. Povedal sem ateju, on pa je bil jezen name; kot da sem naredil ne vem kakšno neumnost. Res je bilo hudo takrat, nikoli nisi prav pozdravil, nikoli ogovoril na pravi način. Počasi sem se ljudem rajši izogibal, kot da bi naredil kaj narobe. Ali pa sem prišel k hiši in čakal, da so me vprašali: - Kaj ne znaš pozdraviti? No, kaj bi rad? In potem sem povedal, kar so mi naročili. Ma¬lokdo razume otroka, kakšne težave ima, ko mora ogovoriti odrasle. Ko sem se dvanajstleten začel voziti v Maribor v šolo z vlakom, sem bil še vedno tako neroden. Najprej sem v mestu pozdravljal vse ljudi, ker sta me ata in mama vedno opozarjala, da moram pozdraviti, če koga srečamo V mestu skoraj nisem utegnil vseh pozdravljati, sestra pa se je jezila in mi razlagala, da se ata in mama dobro razumeta na vas Pesnico, o mestu Mariboru pa nimata pojma. Komaj sem se odvadil tega pozdravljanja. Seveda se nisem vozil z Jožico, ampak s svojimi sošolci, Rajtmerjevim Tinče¬kom, Tornažičevirn Danijem, Čerčetovirn Edotom in drugimi. Neko jutro sem imel na vlaku s seboj risalni blok. To je bila velika in nero dna reč, ki ni šla v torbo in je nisi smel zmečkati. Toda v mestu je pristopil k meni neki dosti starejši dijak iz Šentilja, ne vem, če se ni pisal Bračko, in rekel: - Ta blok je moj, zadnjič si mi ga ukradel na vlaku! In mi ga je potegnil izpod pazduhe in odšel. Bil je večji, starejši in močnejši in nisem vedel, kaj naj. Ko sem bil majhen, je b!l ravno. konec vojne lil na oblast je prišlo delovno ljudstvo lil komunisti. Tako so pravili pri nas. In ravno komunisti so rekli, da ni več gospodov, anO-pak ~an:o tovariši in da ni boga, ampak dialektični matenalIzem. Seveda je bilo zame preučeno, da bi v~e to razumel. Prav dobro pa sem ta politični preobrat ču~il n.a syoji koži, saj sem vedno nehote napak ogcwarJa.llJudl. A n~ ~~mo jaz. Šel sem recimo za Pesnice gledat ribiče, kako ~ovijo ribe. Stopil sam k ri~i~u, ki je kadil pipo in ki Je kot za šalo metal poJ~StI IZ vode. _ A dobro prijemljejo, gospod, sem hotel načet pogovor . _ Kdo pa te uči Uporabljati besede? gospod, fant, mi Je rekel ribič. Danes smo VSI tovarisi, me Je poučil. Bilo mi je nerodno in pokuhan sem odšel vstran. Potem sem izvedel da je ta ribič oficir in da nosi uniformo, kadar ne lovi rib, in da so vsi, ki nosijo uniforme, obvezno tovariši. In ko sem začel hoditi v Šolo, so nas pionirje opozorili, da moramo vsakomur reci tovariš, pa če nosi uniformo ali ne. Ko me je ata posUlI h kmetu Likavcu, da bi ga prosil, če bi nam prišelodpeljat seno z naših škarp, sem vprašal njegovo ženo.Potožil s'em se Tomažičevemu Daniju. On pa mi je pokazal na dva miličnika, ki sta stala ob vlaku in rekel: - Povej pa~eku! - Komu? - Ja, pace~u! . Nisem vedel, ah se po novem miličnikom ne reče več miličniki, ampak p~ceki, ali pa se kateri od miličnikov piše Pacek .. NIsem vedel, kaj naj storim. Dani pa me je ~pod.~~Jal. - Ja, kaj s? bOJIS? Še se nisem mogel odločiti in hotel sem preveriti, če sem ga dobrP razumel. _ Kateremš- paceku, sem spet vprašal Danija, on pa mi je spet poka~al na miličnika. Malo sem še mencal, potem pa I?!IstoI?il k miličnik?ma. Ker nisem vedel, kateri oP nJIJu bl se lahko pisal Pacek, sem rekel nekako operna, vendar vednini ... _ Oprostite'. tovariš Pacek . - Kaj, j e :ia.t~li1 miličnik . _ Bračko rm Je vzel na silo risalni blok ... _ Ne ne, pevej, kaj si rekel najprej, je rekel večji miličnik in me ze trdno držal za laket. - Tovariš Pacek. - A zajebclV~Š? . - Ne ... D;lm ml Je rekel... - Kateri r::)ani? Hotel sem pokazati na Danija, ki pa je že tekel po peronu in rrli grozil z pestjo ... - Pridi z dama ... In sta me peljala na miličniško postajo. Tam sta vse zapisala, i~e, priimek, očetovo ime, materino ime, datum rojstva, stanovanje ... In potem sta me zasliševala ... Jclz pa sem se jokal in preklinjal Danija, ki me je potisnil v vse to ... Menda sta potem spoznala, da jU nisem zanalašč izzival, saj sta me izpustila in pred tem poučila. - V naši državi smo vsi tovariši. Mi miličniki pa še prav posebej ... Doma nisem upal povedati, kaj se mi je zgodilo, pač pa je vsem povedal Dani ... Dobro leto ali kaj so me vsi v šoli pozdravljali Oprostite, tovariš Pacek ... Tudi risalnega bloka nisem nikoli dobil nazaj. Milični¬kov pa se še danes malo bojim.

Moj pevski talent in sestrina ljubezen

Človek lahko ima kako napako ali pomanjklji¬vost, pa sam ne ve zanjo in torej zaradi tega nima nobenih težav. Ko pa ga drugi opozorijo na napako, se je zave, in se začne z njo mučiti, se je sramovati in jo prikrivati. Tako je bilo tudi z menoj in mojim pevskim talentom. Kot otrok sem strašno rad pel, in to kar se da glasno. Včasih mi je res bilo sumljivo, da me je mama prosila, naj ne pojem tako glasno, vendar nisem razumel zakaj. Mislil sem, da jo kar tako bolijo ušesa. Ko sem hodil na počitnice k botri na Ptujsko polje in pasel krave, sem hotel fascinirati druge pastirje in zlasti pastirice z glasnim petjem popevk, ki sem jih slišal PQ našem prvem radiu po vojni. To je bil radio Kosmaj in iz njega sem se naučil peti Kad zablista mesec vrh Marjana gore ... To sem potem pel po zarah med koruznimi polji, kjer sem pasel, in to tako glasno, da so me slišali od Muretincev do Stojncev. Botra, ki me je zaradi moje prihodnosti imela zelo rada, je rekla: - Tonček bi bia priden čehak, či le ne bi tak rad pea! Da je nekaj narobe, mi je postalo jasno šele v šoli, ko sem moral hoditi k pevskemu zboru. Najprej sem seveda hodil prav rad in z veseljem pel, toda ko je učitelj med mahanjem z rokami začel vleči na uho in iskati, od kod prihajajo čudni duri, moli in toni, je našel mene in me zaprosil, naj zapojem sam. Ko sem korajžno zapel, so se vsi otroci zasmejali in bilo mi C je jasno, da ga nekaj lomim. - Poj bolj tiho, mi je svetoval. Potem pa je najbrž do prihodnjič pozabil, kajti med petjem nas je ošinil, in ko je videl, da samo navidez odpiram usta, glasu pa ne spuščam iz sebe, da bi se mi ne smejali, me je lopnil z lokom od violine po glavi in zakričal, zakaj samo odpiraš usta. Ko pa me je spet prav dobro slišal, je rekel: - A ti si, imaš prav, rajši samo odpiraj usta! Kljub temu sem moral hoditi k pevskemu zboru, kar je bila zame prava muka. Moral sem se delati, da pojem, obenem pa paziti, da ne bi pel. Zakaj me ni opravičil od pevskega zbora, seveda ne vem. V četrtem letniku učiteljišča, ko je bilo že tudi meni jasno, da nimam posluha, sem vseeno moral včasih zapeti, in to pri metodiki glasbenega pouka, kjer je bilo treba dokazati, kako bi otroke naučil peti kako pesmico. Ves razred je utihnil in se pripravil na zabavo, ko je profesor Ritoc poklical mene. Hotel sem zapeti Šivala je deklica zvezdo, pa me je že prekinil: - Partljič, poj, prosim, ne deklamiraj ! Jaz sem seveda mislil, da pojem in da ne deklamiram, potem pa me je prosil, naj nikoli v življenju ne poučujem glasbenega pouka. Jaz sem mu to rad obljubil in obljubo tudi držal. In od takrat ne pojem rad in si vedno kaj izmislim, kadar me silijo peti. Pojem, kadar je res zelo nujno, kakor recimo na proslavah, kjer vsi pojejo državno himno. Pa še takrat pojem bolj natiho,da bi ne žalil države in njenih simbolov, med katere sodi tudi himna. Zgodba, ki pa jo mislim povedati, se je zgodila veliko prej; ko še nisem vedel, da nimam posluha. Nasprotno, kot otrok sem mislil, da imam velik pevski talent. Rekel sem že, da sem pel tako glasno, da so si odrasli tiščali ušesa. Zato je bilo zame doživetje, ko sem šel s kakimi enajstimi leti prvič v opero. Gledal sem Traviato. Petja seveda nisem v celoti razumel, večino pa le. Strašno me je navdušil neki Alfred, ki je nekajkrat ognjevito, nežno, dožive¬to, strastno in sploh zapel: aj, mlada ljubezen, kako si ti čudežna, sladka in grenka, raj in pekel... To je pel Violeti, ki pa se je nekje v začetku opere ali pa še prej zelo prehladila in potem na koncu tudi umrla; vmes pa je nastopil še Alfredov oče. To sem razumel. Alfredovo pesem o mladi ljubezni pa sem si zapomnil in potem doma kazal mami, kako je pel. Sedel sem s polovico zadnjice na stol, eno nogo pa lepo upognil kot za poklek in presunljivo glasno in doživeto zapel: aj, mlada ljubezen, kako si ti čudežna, sladka in grenka, raj in pekel... Malo me je prizadelo, ker me mama ni preveč ognjevito pohvalila, ampak le nekako za silo. Majhen otrok pa je rad dostikrat pohvaljen, pa celo odraslih ne moti; mislim, če jih hvalijo. Bil sem prepričan, da mama ne razume opere, pa sem ji razložil, da je to igra, kjer ne govorijo, ampak pojejo, da igra muzika in da v operi na smrt bolni ne umrejo naenkrat, ampak umirajo dolgo in večkrat in pri tem krasno pojejo. V operah nastopa tudi Alfred in poje to arijo. In še enkrat sem zapel: aj, mlada ljubezen, kako si ti čudežna, sladka in grenka, raj in pekel. .. Zdaj je mama malo bolj kapirala, le pri mojih visokih tonih se je prijela za ušesa, na koncu pa vendarle rekla, saj si priden, Tonček, le tako naprej. Tako so namreč domači spodbujali moja umetniška nagnjenja. Sestra Jožica je bila tri leta starejša od mene in se je v tem času resno zaljubila. VSašota. Nekoč je s telovadbe v domu TVD Partizan pritekla vsa srečna domov, me našla na dvorišču, me objela in srečna vzkliknila: - Saša me je poljubil; resda med prevalom, ampak vseeno. In je bila v devetih nebesih. Jaz sem njeno navdušeno stanje spravil v zvezo s Traviato, ki je tudi tako ljubila Alfreda in sem se zelo bal, da bi se nam sestra kaj ne prehladila kakor uboga Violeta. Vendar je bilo po kakem mesecu srečne ljubezni, sladke in nič grenke, po enem mesecu raja, nekaj zelo narobe. Sestra namreč ni hotela več slišati imena Saša, hodila je solzna, molčeča, jezna na vse, nesrečna, obupana ... Vsi smo jo spraševali, kaj ji je, ona pa nič. Sedela je.Pel s~m zanos no , globoko, še sam prevzet od svojega lereg~ glasu, z visokimi toni, držal sem se za srce in skpraJ zajokal od vživetja v vlogo. Ne vem, zakaj je JPžica mislila, da se norčujem, kajti zagnala je kumarivv proti meni, ena me je zadela v glavo, ko pa sem se sklonil, je druga odletela v okno in šipa je zacingljala in se razbila. Oba sva skočila pokonci, saj sva vedela, da bo vse narobe zaradi šipe. Skrbelo naju je, kaj bo rekla mama, ki je bila v kuhinji, saj sva vedela, del bo mamo skrbelo, kaj bo rekel ata, ki je bil v službi. Mama je pritekla iz kuhinje in ostro vprašala: - Kai delata? Sestra je priznala: _ Vr~la sem mu kumarico, pa sem zadela šipo. - In zakaj? _ Če me je pa jezil. _ Kaj si naredil? se je obrnila mama k meni. - Ni(~* _ Zapel je tisto Oj, mlada ljubezen ... Samo draži me zaradi Sašo ta ... _ Je ne moreš pustiti pri miru ... In kolikokrat sem ti že rekla, da nas ne muči s svojim petjem, ti genij ... saj bomo vsi znoreli ... Že dobro, Jožica ... In mama je odšla v kuhinjo. Osupnil sem. Mama je skoraj vedno držala z mano in tudi Jožica, ki je bila najstarejša, je bila skoraj vedno za vse kriva. Zdaj pa to! In na~adnje je sestra razbila šipo, ne jaz. Jaz sem samo neclolžno in doživeto pel, da bi jo potolažil... Zgodila se mi je strašna krivica in mučilo me je . vprašanje, zakaj ne marajo mojega čudovitega petja. No, potem ko mi je učitelj v šoli rekel,' naj pri pevskem zboru samo odpiram usta in ne izpuščam pred hišo in gledala dol na Pesnica, če se le ne bo kje pokazala bela jakna iz balonske svile, kakršno je nosil Saša. Pa nič. Baje se je po Mariboru sprehajal z eno drugo. Tak je bil. Pa se mu je potem to strašno maščevalo. Doletela ga je pravična kazen. Še danes je poročen - z mojo sestro Jožico in nič več ne nosi bele jakne. Ampak tiste čase ni nič kazalo na to. Jožica je hujšala, bledela, še njeni črni lasje so bili bledo črni, vse to od žalosti. Nekoč sem jo videl, kako je lupila kumarice za kosilo. Sedela je na majhnem stolčku, ki smo mu pravili "šamrl" in lupila debele kumarice. Vendar se ni kaj prida menila za delo, saj je lupila tako na debelo, da so bile tanke ko stročji fižol. Videl sem, da joče. Solze so ji padale na kumarice, in še danes pojem včasih kako kumarico, ki je grenka. Gotovo od Jožičinih solz, če smo takrat tisto seme vrgli nazaj v zemljo. Vedel sem, da je to zaradi Sašota in njegove bele jakne, ki se več ne prikaže. Videl sem, da zaradi svoje ljubezni zelo trpi. Hotel sem ji pomagati. Poznal sem že tudi globino pesmi iz Traviate. Tisto je namreč pomenilo, da je ljubezen pač taka, da je človeku v veselje ali v strašno trpljenje, da je tako, kot da bi jedel nekaj grenkega ali pa sladkega ali pa kot da se sprehajaš po raju ali trpiš v peklu. Jožica je trpela v peklu svoje ljubezni in zaradi svojega globokoumnega spoznanja o pesmi iz opere sem sklenil, da jo potolažim. Pokleknil sem na hišni prag, razširil roke in sočutno zapel: Oj, mlada ljubezen, kako si ti čudežna, sladka in grenka, raj in pekel. glasov, mi je že bilo jasno. Vse to me je zelo prizadelo in mi vzelo veselje do petja. In zdaj res v družbi ne pojem več ... V letih, v katera prihajam, pa sem se že zalotil, da sem tako na samem, ob vodi, ko sem lovil ribe in ni bilo ribičev v bližini, včasih na ves glas zapel: Oj, mlada ljubezen, kako si ti čudežna ... Pa tudi tega ne bom več počel, ker mi je zadnjič neki ribič, ki je prišel slučajno mimo rekel, naj grem na zdravniški pregled ali pa naj se prepi šem v kako drugo ribiško družino. Sestra je hodila že na učitelj išče , jaz v nižjo gimnazijo, brat se je učil za kij učavničarj a. Ata in mama sta takrat večkrat rekla: - Samo še nekaj let moramo stisniti pasove, potem bo Jožica učiteljica, Franci že zdaj kaj zasluži s svojo vajeniško plačo, samo Tonček nam bo ostal v šoli ... Ker sem se izmed nas treh menda najboljše učil, je ata rad pripomnil: - Za njega pa bom dal tudi zadnje hlače z riti, če bo treba ... - Seveda ni bilo treba, čeravno smo takrat res skromno živeli. Ata in mama sta naredila vse, da se naša revščina ne bi videla. Otroci smo bili vedno čisto oblečeni, nikoli nismo imeli raztrganih oblek. Ata je svojo železničar¬ska uniformo pazil, da jo je zlikano nosil več let, iz njegovih novih plaščev pa je krojač Marinšek večkrat naredil jopiče ali plašče za nas otroke. In čeravno je bila cela reč kar precej predelana, se je nekako poznalo, da smo železničarski otroci. Tudi mi smo bili takrat precej pridni. Nabirali smo staro železo in ga na vozičku - še zgodaj zjutraj, ko so Pesničani še spali, da bi nas ne videli - vozili v mesto na odpad in si tako sami zaslužili za izlete, copate, knjige ... Ko je šla sestra na učiteljišče, je bil za nas velik praznik.Čez pet let bo učiteljica. Učitelj pa je takrat res nekaj pomenil, bil je enostavno gospod z državnim stanova¬njem, redno plačo, knjigami ... Takrat so pravili, da poleg župnika in komandanta milice ni pomembnejše osebe po krajih, kot so učitelji. In ker v Pesnici ni bilo na cerkve ne miličniške postaje, je bil torej učitelj bog bogova, kakor je rekel ata ... Morda je skoraj toliko veljal debelušni šef železniške postaje Sajovic, ki se je tudi nosil kot gospod ... Toda za ateja in mamo je bilo dejstvo, da bosta kar dva njuna otroka učitelja, pač največ, kar sta lahko v življenju pričakovala. To službo in ta poklic sta namreč določila tudi meni, ko sem bil še v nižji gimnaziji. Ne vem, toda učiteljica slovenščine Lučka Grmekova, ki sem ji dolžan vso ljubezen do literature in tudi do slovnice, je ob tem ves čas govorila, da me je škoda za učitelja. Niti malo je nisem razumel, zakaj bi me naj bilo škoda, saj je bil tudi zame učiteljski poklic nekako "največ" ... Mogoče je ta predana, osamljena in samska učiteljica, ki je prišla v Maribor iz Trsta kot begunka pred fašisti, sama trpela kot učiteljica, morda je v meni začutila kaj pisateljske žilice, saj sem že takrat pisal "literarne" domače in šolske naloge, ne vem ... A njen dvom o tem, ali je dobro zame, da bi bil učitelj, se je zarezal vame, čeravno ga takrat seveda nisem razumel ... Potem mi je rekla, naj preberem Cankarjevo dramo Hlapci ... Ata in mama pa sta mislila, da bi bilo učitelj išče najboljša šola zame tudi zato, ker je bilo blizu v Mariboru, šest ali sedem kilometrov daleč od Pesnice. Ljubljana je bila zanju nekaj, kar je predaleč, prene¬varno, kar bi me lahko pokvarilo. Še danes se nista čisto otresla tega odpora in strahu pred Ljubljano ... Seveda jima je šlo po glavi tudi to, da bom lahko

Profesor Stopar prihaja

uporabljal sestrine knjige in tako ne bo šlo toliko denarja za rnoje šolanje ... Sestra pa je seveda po¬skrbela, da sP bili učiteljišče, njeni sošolci in predvsem profesorji vsak dan tema pogovora med nami. Še danes ima izreden dar za opazovanje in pripovedovanje vseh podrobnosti ki .zaniajo ljudi, njihove navade, obnašanje, oblačenje , ljubezenska nagnjenja ... Tako smo vsak dan poslušali, kaj je bil kdo vprašan, kakšno nalo'S? pišejo jutri, kaj je imela oblečeno profesorica Josipina Gnezda, ki da si vse te lepe obleke šiva sama, za kar ima gotovo dovolj časa, saj ni poročena in živi v dekliškem internatu ; izvedeli smo, da profesor Fonzek najbrž gleda za profesorico Majkico, ali pa sta si vsaj zelo dobra; sl~šali.smo, kako so v Mirkeca zaljubljene njene kolegice In kako je profesor Kotnik podoben Titu; izvedeli, da Župek, kakor so pravili profesorju geografije, nikoli ne sprašuje to kar Je napisano v zvezku, In se torej Jožica ne more in de zna naučiti zemljepisa in da Župek tako ali tako ne (ja več kot dve ali odličnjakom izjemoma tri ... Največ pa je pripovedovala o svojem razredniku, profesorju matematike Stoparju. Kako je strog in pedanten, kako zahteva na začetku šolskega leta, naj v vse zvezke načrtajo robove in oštevilčijo vse strani, da ne bo mogoče trgati listov, kako ima sam vse račune napisane in izračunane v zvezku in da mora sam večkrat pogledati v ta zvezek, ki mu ga je gotovo sestavila žena, ki je tudi profesorica matematike na . neki drugi šoli ... Toda strogi profesor Stopar je znal biti tudi očetovsko dober In ganljiv, najbrž zato, ker sama z žene nista mogla imeti otrok ... To in še in še nam je razlag~la Jožica. Za .mojo mamo so bile začuda to kar zanimive novice, ah pa se Je delala, da so ... Vendar je večkrat prekinila Jožico in jo opozorila, da je včeraj govorila o kom povsem drugače ... Mene vse to ni nikoli preveč zanimalo, in ko sem bil kasneje tudi sam na učiteljišču, sem se zelo čudil, od kod Jožici podatki o tem, da si Josipina Gnezda sama šiva obleke, da Mirkec v kabinetu poljublja dijakinje, da Friček doma ne sme niti pisniti in se zato izživlja v šoli, čeravno vsi dobro vemo, kakšna je v resnici njegova žena ... Toda izvrtati vse te podatke, jim slediti, jih dopolnjevati in med seboj kombinirati, to je posebna znanost, za katero, se mi zdi, imajo ženske pač nekaj več talenta ... Največ pa je torej pripovedovala o profesorju Stoparju, ki je bil njen razrednik, kot sem že rekel. Tako je bil profesor Stopar nekako vsak dan med nami. Kaj je rekel, kako je bil oblečen, kako je koga kaznoval, kako pa se je spet pokazal pravi človek, človek z veliko začetnico, je rada rekla; jaz pa vedno, zakaj z veliko, saj je človek samo občno ime. - Ti ne razumeš! sta me zavrnili obe z mamo, ko sem dokazoval svoje znanje pravopisa; nič pa še nisem vedelo prenesenem pomenu in o socialističnem humanizmu, ki hoče, da bi bil človek Človek z veliko začetnico ... Potem nas je nekega dne z vso napetostjo in dramatičnostjo opozorila, da bi lahko ta človek z veliko začetnico, ta profesor Stopar, ta strogi, pedantni, a tudi dobri razrednik prišel celo v našo hišo ... To je bilo, kot da bi kdo rekel, da bo prišel sam Tito. Baje se je odločil obiskati na domu vse svoje učence, ki jim je bil razrednik, da bi kot dober pedagog (o, ta beseda je zvenela v naši majhni kuhinji na moč učeno) spoznal, iz kakih prilik izhajajo, kakšne starše imajo, kakšne pogoje za učenje in kaj še vse ... Tudi to je kazalo na značilno potezo profesorja Stoparja. Pedantnost, odgovornost, pa tudi ljubezen do učencev ... - Kako prišel k nam? - je zategnil ata. -. Tako, z vlakom iz Maribora ... - Ah, kje pa ... - Bo, saj je bil že priZinki v Cerkvenjaku, Jerici v Košakih, Pogorelčniku v Slovenj em Gradcu, Majdi v Slivnici ... - Naj pride, če hoče, je rekla mama ... - Imeti moramo vse čisto in pospravljeno, je poudarila sestra, ki ji je bilo vedno do tega, da bi ljudje videli, kako imamo urejeno, in ki je bila res sama nekako bolj pedantna kot mi drugi ... Še danes je tako. Spomnim se, kako nam je pripovedovala o predavanjih doktorja Korena o higieni in kako smo počasi - od njene štipendije - dobili drug za drugim zobne ščetke, kako je kontrolirala, če si vsi res umivamo zobe, kako je sekirala ateja, če se mu je zaradi pokvarjenega želodca, kar je imel še iz fronte in iz nemške vojske, spahovalo po kosilu ... Vedno je reformirala naše navade in našo higieno in prav trpela, če ni bilo tako, kot bi moralo biti ... Zdaj je iz tega Stoparjevega prihoda naredila cel cirkus ... - Pod bomo ribali dvakrat na teden, kaj če pride profesor Stopar ... - Na mizi mora biti obvezno prt, da bo videl profesor Stopar ... ' - Dvorišče ne sme biti polno kurjih drekov. Ali naj nanje stopi profesor Stopar ... ? In tako smo imeli počasi do vrha glave Jožice, profesorja Stoparja in kurjih drekov , ki sva jih morala z bratom pometati ali pa pobirati, če so bili že suhi ... Todaprofesorja Stoparja ni in ni bilo ... - Ja, kaj bo prišel ali ne? je sitnarila mama, ki je tudi že imela do vrha glave Jožice, Stoparja in ribanja poda, pokrivanja mize s prti ... umazano vodo iz lavorja in ga, obtolčenega, skrivala nekam v kredenco, mama je kričala, ne tja, tele, ata je rekel, da ima tega cirkusa vrh glave, Jožica je tekla na dvorišče, kje je že vendar profesor Stopar; blizu ali daleč ... - Ženo ima s sabo! je vzkliknila, ko se je vrnila v hišo ... To je bil še eno zlo več ... Kasneje, ko sem hodil v kino, sem videl filme, ki so jih pred vojno snemali v Ameriki, kjer nihče ne govori, a vsi tekajo sem in tja, se zaletavajo, razlivajo, tiščijo noge v rokave in noge v hlačnice ... Približno tako je bilo takrat pri nas, ko je prihajal profesor Stopar ... - Zdaj bo tu, je rekla sestra ... In hitro smo sedli za mizo, mirni, zbrani, kakor da v tem nedeljskem miru jemo kosilo že kar nekaj časa ... Novi krožniki, sveži prt, ata v beli zakmašni srajci, midva v birmanskih oblekah, sestra v beli bluzi in modrem krilu, le mama je ostala oblečena, kakor je bila, ko je pripravljala kosilo ... Imela je predpa¬snik, ki je bil malo masten od olja, ki je špricalo s štedilnika, na glavi je imela staro ruto in ena nogavica ji je malo lezla z noge, ker "štrumpantli" niso dobro držali ... - Jaz pa taka ... - Hitro se obleci, bomo rekli, da nekaj delaš, je rekla sestra in potisnila mamo v sobo ... Mi pa smo jedli naprej ... Hladnokrvno, nedeljsko, flegmatično, riti pa so se nam vseeno tresle na stolih ... Zalajal je Pazi, torej je profesor Stopar že čisto blizu dvorišča ... Potem je Pazi zalajal še enkrat in Jožica je rekla, da gre ven sprejet profesorja Stoparja in ženo, da ju Pazi ne ugrizne, četudi naš Pazi ni še nikogar ugriznil. A morda mu grejo profesorji matematike na živce ... Jožica je šla ven, ata, Franci in jaz smo se delali, - Veš, da bo ... Ravno v Pesnico k Partličem bo prišel, je zategnil ata .. , - Bo, bo ... Saj je bil pri Mesariču v Poljčanah, pri Borutu v Šentilju in pri Hauptmanu v Jarenini ... je panično zatrjevala Jožica. Toda tedni in meseci so tekli, profesorja Stoparja pa ni bilo ... In prišla je zima, zimske počitnice so minile, sneg se je začel tajati, mi pa smo še vedno živeli pod sestrinim pritiskom - profesor Stopar bo prišel. Nekega februarskega opoldneva, kmalu po zim¬skih počitnicah smo se spravljali h kosilu ... Bila je nedelja, mi pa vsi pri hiši ... Ob pol enih je pripeljal vlak iz Maribora ... Mama je ravno nalivala juho ... Sestra je vseeno, četudi že sama ni več verjela v razrednikov obisk, pogledala proti železniški postaji, ko je vlak odpeljal ... Zakričala je: - Profesor Stopar prihaja ... Tedaj pa se je začel cirkus ... - Preoblečimo se! je vzkliknila Jožica. - Svež prt na mizo, ta je popacan ... - Zlijmo juho nazaj v skledo, vzamimo boljše krožnike ... - Saj jih ni pet, eden se je razbil... - Kdaj se je razbil, porka madona, je rekel ata ... - Pusti zdaj to, glej, kak predpasnik imaš ... Daj ga dol in belo srajco na sebe? mu je zasikala mama ... - Tona in Franci, boljše hlače! In smo tekali, se zaletavali, se preoblačili, skrivali stare srajce kar pod posteljo, saj tja zagotovo ne bo pogledal profesor Stopar, pa če je še tako natančen. Mama ni vedela, kaj bi s kosilom, v katerem je bilo k sreči tudi nekaj mesa, pometala je kuhinjo, iskala nove krožnike, menjavala prt, Jožica je delala več zmede kot koristi, medtem ko se je česala, je zlivala,da jemo juho, mama se je v sobi preoblačila. Jožice dolgo ni bilo nazaj ... Pa tUdi nič nismo slišali Prišla je čez dve minuti ali kaj, četudi se je nam za mizo zdela cela večnost ... Prišla je vsa skrušena in kriva ... - Ni bil profesor Stof)ar, Safranovi grejo k Me¬zgečevim '" Safranovi . so bili Mezgečevi sorodniki iz mesta ... - Stoparjeva žena je tako majhna kot gospa Safran pa sem mislila ... Moram reči, da smo O~tali ata, Franci in jaz brez besed ... - Jebemti pa tvoj ra~rednik Stopar ... je rekel ata ... V tem je prišla iz sobe mama ... Oblečena kot za v mesto ali za na proslav., dneva žena. V obleki, jopici, svilenih nogavicah, hovi ruti ... Ne vem, zakaj smo se začeli vsi smejati rqvno mami ... - Za koga si se pa tak erihtala, Micka? je vprašal ata ... - Za človeka z veliko zl;tčetnico, sem rekel jaz ... - Kje pa je? se je začuclila mama ... - Ali ni bil? - Ni bil ... je priznala sestra. - Safranovi so bili! je prvič spregovoril brat Franci ... - Ti pa si se zrihtala kot za veselico! se je ata norčeval iz mame... ' - Kaj pa ~i .. : Vi ste se pa prej, jaz pa sem moral~ vse to ... se Je jezila mama, a tudi sama ni vedela, kaj naj pravzaprav reče ... - Ja, zdaj pa jejmo, kor prava gospoda ... je rekel ata ... In smo jedli juho, gov~dino, krompir in sola to ... v belih srajcah, svilenih nOgavicah, nedeljskih oble¬kah, trudili smo se z noži in vilicami in smo bili spoda ... Čez čas se je namreč že oglasil nečinum ata... .,. . . _ Bi rad vedel, koliko ljudi na PeSnICI danes tako gosposko oplečenih je kosilo ... Partl1či smo res Partlfči ... je rekla mama ... Jožica be m?lčala ... In razrednik Stopar? - Nikoli ni prišel v 1 esnico. Zdaj profesorja Stop:rja ni več, na~a Jožica pa je učiteljica.* SIlS1m, da veckrat obišče svoje otroke na domovih ...

Sestra Jožica se je že vozila vsak dan z vlakom v Maribor v nižjo gimnazijo, ko sva midva z bratom še lepo bosopetila v prvi in drugi razred pesniške šole. Zato je bila sestra za naju v tem času resnično nekaj posebnega. Imela je mesečno karto za vlak, vsak dan je morala biti obuta, učili so jo profesorji in profesorica, naju pa same navadne tovarišice ... V nižjo gimnazijo se je vozila tudi Želava Marica, ki je morala mimo naše hiše do železniške postaje Pesnica. Sestra jo je navadno počakala, bili sta veliki prijateljici in mama je večkrat rekla, da se držita skup kot rit in srajca. V časih sta se kajpada med seboj "do smrti" skregali, a že dan kasneje sta si bili spet dobri. Kadar sta si bili dobri, sta si vedno nekaj šepetali na ušesa in se hihitali ... Menda sta se družili s fanti. Kadar pa sta bili skregani, se je Jožica mulila, Marica pa zmerjala ... A že dan kasneje je bilo spet vse v redu. Vse da nesrečne Dame iz Sanghaja ... Nekega popoldneva je namreč Jožica pritulila z železniške postaje domov. Ata in mama sta jo videla že skozi okno, stekla na dvorišče in spraševala, kaj se je zgodilo: - Si zgubila mesečno karto za vlak? - Si dobila cvek? - Te je kdo udaril? - Povej, no, kaj je! - Dama iz Šanghaja! je zatulila sestra. - Kaj pa je zdaj to kakšna dama ... - Želava Marica mi je rekla da sem dama iz Šanghaja ... - Neumnosti! je rekla mama in šla v hišo, ata ni razumel, kaj ima zdaj Šanghaj z naša Jožico, ta pa je tulila še naprej in povedala, da sta zdaj z Marica res skregani da smrti. Mami je bilo kaj hitro jasno. V naši vasi nismo imeli kinematagrafa, v mestu pa jih je bila več. Fantje iz vasi so se včasih peljali s kolesom v mesta in pripavedovali, kako so gledali Kamnito srce, Štiri mušketirje, Tarzana, kralja džungle ... Zdaj pa so v mestu igrali film Dama iz Šanghaja in Marica je pač rekla Jožici, da je ona dama iz Sanghaja, ker je imela novo bluzo in se je postavljala z njo. In za mamo je bila stvar opravljena. Za Jožico ne, ker se je pač skregala da smrti, - kar pa je najbolj čudno, tudi naš ata je bil užaljen. - Zaaj pa pravi moji hčerki, da je dama iz Šanghaja? Kaj železničarjeva hči ne sme imeti nove bluze? Ker smo siromaki, misli, ta smrklja Želova, da se lahka dela norca iz nas ... Ji bom že dal dama iz Šanghaja... - Kaj vse si otroci rečejo, bodi pameten, mu je rekla mama, a ateju ni in ni šla iz glave ta nesrečna dama iz Šanghaja. Marica zdaj ni hodila na postajo mirno naše hiše, ampak nižje pri sadovnjaku, saj je vedela, da ja je Jožica zatožila ateju in mami. In ko je šla z vlaka kakih sto metrov pod našo hišo, jo je ata paklical: - Hej, Marica, pridi bliže, da se pogovorimo, kdo je dama iz Šanghaja! Marica pa se je delala malo nora in malo gluha in je šla potuhnjeno naprej. Ata se je jezil in spoznal, da je to res navadna potuhnjenka. Zato je dan kasneje čakal skrit za orehom, kdaj bo prišla skozi sadovnjak. In ko je prišla, je stopil prednjo in jo vprašal: - Kdo je dama iz Šanghaja? - Kaka dama iz Šanghaja? se je spet potuhnila Marica. - Smrklja nesramna! Da moje hčerkr nikoli več ne žališ s takimi kletvicami! je rekel ata in odšel navkreber proti hiši. Toda, ko je bila Marica že precej daleč, se je obrnila in zaklicala! - Gospod Partlič! Vaša Jožica je dama iz Šanghaja. Da boste vedeli! Ata se je sunkoma obrnil in stekel za Marico, ta pa je kot zajec stekla čez sadovnjak in v Želovo grapo in v hišo in še vrata je zaloputnila. Ko je ata pritekel do Želovih, je sosed Žel že stal na pragu. - Kaj pa ti treniraš Partlič, da tak letaš po grapi? - Reci svoji hčerki, naj ne žali naše družine! - Ja, kaj pa je naredila, je rekel Žel in brlizgnil tobakovo slino iz ust, saj je bil znan po tem, da je čikal tobak. - Naši Jožici je rekla, da je dama iz Šanghaja, in jaz tega ne bom dovolil. Moja hči je poštena punca in ni nobena dama, sploh pa ne iz Šanghaja! je odločno rekel ata. - Da nisi tudi ti iz Šanghaja? je rekel Žel in odšel v hišo. Ata pa je bil jezen in je rekel, da si nismo več sosedje. Vrnil se je domov, kjer pa se je mama tudi že jezila nanj. Še bolj se je jezila Jožica, a ne na ateja, ampak na to hinavko Marico, pa tudi ata se je jezil. Zdi se mi, da na samega sebe. Mislili smo, da je stvar zdaj končana in da bo vse skup kmalu pozabljeno, kot že tolikokrat doslej. A ni bilo tako. Želovi Marici neki hudič le ni dal miru in tako je neko jutro na naši drvarnici pisalo TU JE DOMA DAMA IZ ŠANGHAJA... Ata je klel. Brcnil je celo Pazija, ker ni lajal, ko se je Marica motala okoli drvarnice. K Želu pa le ni več šel. Jožica pa je bila tokrat skregana za vedno. Narazen sta šli rit in srajca. Seveda je Jožica mislila, da je ona sama srajca, Marica pa tisto, kar je ostalo od te mamine kombinacije. Nekoč kasneje sta se baje ata in sosed Žel srečala v gostilni, kjer sta za šankom pila vsak svoj špricar. - No, kaj je, sosed? je vprašal Žel. Sva si še soseda? - Sva, če boš rekel svoji Marici, da je pravzaprav ona tista dama iz Šanghaja, je odločno rekel ata. - Prav, seveda je. In to dvakratna dama iz Šanghaja ... Šele zdaj je bil ata zadovoljen ... Potem pa sem ga slišal, kako je doma spraševal mamo, če ona ve, kaj je slabega v tem Šanghaju. Mama se je smejala in rekla, da je vse skup navaden nič. Ata pa je bil vseeno zadovoljen, da je Žel priznal, da je torej njegova hči dvakraten nič ... Jožica si je potem izbrala drugo prijateljico, in sicer Šajherjevo Adelo, Marica pa je že tako začela gledati za fanti ... Ko sem se pred dnevi spomnil ateja, kako je tekel za Želovo Marico in kričal, da je sama dama iz Šanghaja, je bil skoraj jezen, saj se ničesar več ne spominja in pravi, da si jaz vse samo izmislim ... Pa spet je bila mama tista, ki je nekaj vedela o tem ... Sestra Jožica je zdaj že petdesetletna učiteljica v Lenartu. Ko nas je zadnjič obiskala v novem kostimu, sem ji rekel, da je res prava dama iz Lenarta. Zanimivo, da se je zelo ujezila in rekla, naj se ne norčujem iz nje ... Ze to mi pove, da si tiste dame iz Šanghaja le nisem kar tako izmislil.

Ko začne človek pripovedovati, ko sem bil jaz majhen, je bilo povsem drugače, je to obenem znak, da postaja star. Ko sem bil majhen, sem bil namreč najbolj jezen, kadar sta ata in mama začela pridige za nas otroke s - ko sva bila midva mlada ... Takrat smo namreč izvedeli, da sta hodila še dolgo v jesen v šolo bosa, da se nista mogla učiti, ker sta morala delati na polju, da sta bila več lačna kot sita, da sta morala poljubiti vsako drobtinico kruha, ki je padla na tla. In še in še! Nam otrokom se je ob tem njunem pripovedovanju zdelo, kot da smo za nekaj krivi. Krivi, kar nam gre boljše, ker nam ni treba pred odhodom v šolo napasti živine, ker smo bili obuti, ker nismo bili lačni in kaj še vse ... Zdaj pa se že sam včasih zalotim, da rečem hčerki Mojci, veš, ko sem bil jaz majhen, sem moral ... A že vidim, kako obupano zavija oči od jeze, ker ji to pravim in vidim tudi, da me tudi posluša ne več. Zato se trudim, da bi čim manj krat začel svoje vzgojne lekcije s tem nesrečnim - ko sem bil jaz mlad ... Kljub temu se mi zdi, da moram povedati, kako je bilo v šoli, ko sem bil jaz mlad ... Da boste lažje razumeli to zgodbo o Francijevih grajah in opominih in o ščukah.Ko sem bil torej jaz mlad, je bila šola organizirana tako, da smo imeli štiri razrede osnovne šole, potem nižjo gimnazijo, kar je danes "višja stopnja osnovne šole", torej od petega do osmega razreda, potem pa so bile gimnazije in vajeniške šole. V vajeniško šolo si lahko šel tudi, če nisi končal "nižje gimnazije". Toda tedanje nižje gimnazije so bile veliko strožje šole, kot so danes višji razredi osnovne šole. Danes je v vsakem razredu kar precej odličnjakov, drugi pa so prav dobri in dobri, zadosten je že malokdo, za vsakega nezadostnega pa se morajo učitelji že zagovar¬jati pred ravnateljem, ki navadno želi, da bi izdelali vsi učenci; če ne vsi, pa vsaj čim več, da bi imeli višji odstotek in bi bili pohvaljeni od zavoda za šolstvo. Ko pa sem bil jaz mlad in sem hodil v nižjo gimnazijo, je bil na celi šoli en sam odličnjak, še danes se spomnim, da se je pisal Andrej Mesarič; bilo je morda dvajset prav dobrih, drugi so bili dobri in zadostni, zelo veliko pa je bilo takih s popravnimi izpiti in s popolnoma nezadostnimi uspehi. Taki so morali raz¬rede ponavljati in bilo jih je tudi po deset v posame¬znem razredu ... V nižjo gimnazijo smo hodili tudi mi trije, Jožica, Franci in jaz. Pravzaprav nismo hodili, ampak smo se iz Pesnice vozili z vlakom. Če pa smo kak vlak zamudili, pa smo šli tudi peš uro in pol ali dve uri ... Še sreča, da Pesnica ni predaleč, v Sentilj namreč že ne bi bilo mogoče pešačiti ... Jaz sem se menda najbolje učil, kar pa še ne pomeni, da sem bil odličen. V prvem razredu nižje gimnazije sem bil dober, v drugem in tretjem prav dober in v četrtem zopet dober. Imel sem namreč matematiko dve. Kljub temu sem bil med boljšimi učenci. Sestra se je. veliko več učila kot jaz in je tudi zdelovala, le brat Franci se ni maral učiti: ni pazil v šoli in mu sev.eda tudi z3'-v.vra~a ru slo to UC~nje. Zlasti ne matematika, angleščina ln morda še kaj ... Danes seveda svojega sina Matjaža sekira, če k.aže, da ne bo odličen, in mu rad reče, kako težko je bilo v šolah, ko je bil še on mlad, in kako se je sam učil... Matjaž pa seveda zavija oči pred pridigami očeta Francija. Spomnim se, da je bil Franci v šoli tako živahen, da mu je učiteljica angle¬ščine obljubila da mu bo dala dve že samo, če ne bo nagajal. Pa vseeno ni imel dve ... Zato sva morala midva ~ ses.tro Fr~rlciju pomagati. Jožica je bila sploh p~~ži,:¬ena ln at~. JO je hitro razrešil te dolžnostI. A se ni rezIl na FranCI!~, ampak na Jožico, ker ni zn.al~ s Fra~cIJe~ na lep naein ... Ata se je namreč spomlnJal, da Je tudi njega inštruirala kot otroka njegova sestra Marica, ki ?a tudi ~i bi~a dovolj ljubezniva z njim, am~ak ~ivč~a, ln tako Je bIla sestra Marica kriva, da se m kaj prida u~il ... Toda tudi jaz Ilisem imel s. Francije~. sreče: HItro sem namreč spoznal, da so njegove misli dalec daleč stran ()d kvadratnega korena ali skupnega ime¬nova1ca ulomkov daleč od dovršnih in nedovršnih ~l~golov ali od pr~vi1ne in nepravilne množine angle¬ških samost'llnikov... Ko sem rekel, da ga ne bom učil, če bo tako raztresen, je ata takoj ugotovil, da tudi j~z ne znam vzgajati, ker ~e n~ znam pri31~ž~ti F:a~cIJu na lep način ... Kadar Je bil ata. v službi, ~e včasih mama vzela stvari v roke. Se pravI Francija ln kuhalnico. Vzela angleško vadnico in spraševala be¬~ede v slovarju, In čeravno se ni nikoli učila angleščine ln morda celo ni znala reči I love you, Je gledala v ~lo.var na .koncu lekcij in spraševala. Spoznala j~, da Je ~~govafJaVa napisana v oklepaju in že sta ponav~pla: knjiga - bulc, pero - pen, svinčnik - pensl, mIza - tejbl, palica - stik ... Če Franci ni takoj ugotovil, kako je palica po angleško, mu je mama rekla, to je stik in vse to podčrtala s kuhalnico na Francijevi riti. Zdi se mi, da se je z mamo vseeno še največ naučil. A mama je imela res malo časa. Zato smo vsi skupaj trepetali, kakšna bodo naša spričevala. Vsi smo trepetali za vse, saj smo vedeli kako se bosta ata in mama sekirala, če bo imel Franci kak cvek ... Dvakrat na leto smo ob konferenci dobili tudi posebne listke, kjer je pisalo, kakšne ocene imamo med šolskim letom. Tako je še danes. Razred¬niki so vpisali čiste enke med graje in slabe dvojke pod opomine ... Največkrat so bili ti rezultati med letom še slabši kot potem spričevala. In tako je Franci neko pomlad imel tri graje in dva opomina. Niti ne vem v katerih predmetih. Seveda je vedel, da bo doma hudo in da bo lahko zapela tudi mamina kuhla, kot smo po domače pravili kuhalnici. Ata nas navadno za take stvari ni natepel, in četudi nam je mama dostikrat grozila, bom povedala ateju, smo se nje bolj bali kot njega ... Franci pa je vedel, da bo tokrat hudo pri ateju in pri mami, saj toliko graj in opominov še ni imel. .. Premišljeval je, kako bi omilil njuno jezo in žalost, saj sta bila res bolj žalostna kot jezna. Ata pa se je tudi rad postavljal pred svojimi sodelavci z nami otroki in zlasti z mojimi uspehi v šoli, zato ga je tak šolski neuspeh še bolj prizadel. Franci je dobil tisti nesrečni listek z grajami in opomini že drugo uro, potem pa jim je, ne vem kako, odpadel pouk. Ugotovil je, da bi lahko prišel domov nekaj ur prej kot s popoldanskim vlakom, če bi šel peš v Pesnico ... In res se je s Peklarjevim Petrom napotil peš. Verjamem, da je bil precej zaskrbljen. Ko sta se spustila po košaškem hribu navzdol, se je pred njima odprla Pesniška dolina. Takrat je Pesnica še precej poplavlja¬la, pomagala pa ji je tudi sicer pohlevna in plitva Cirknica. Nekje v Pesnici sta srečala še Peklarjevo Jelo in ogledovali so poplavljene travnike. Francija je zelo privlačevala voda in že je načrtoval, kako bova ateju ukradla nekaj desk in kak hlod ter naredila splav ... Res je postal kasneje mornar. Peklarjevi pa so bili bolj nagnjeni k lovu in ribolovu in že je Peter zagledal na travniku velike ščuke. Ko namreč voda poplavi, priplavajo ščuke po toku navzgor -in se porazgubijo tudi po travniku, če se voda izlije. Baje se rade drstijo na takih poplavljenih travnikih ... Ko potem vode upadejo, ostanejo dostikrat ujete na travniku in ljudje jih lovijo ... nekatere pa se še po mokri travi rešijo do potoka. Nekje sem videl zapisa¬mo , da se lahko ščuka tudi cel kilometer muči po mokri travi, da bi se rešila ... Vendar je bilo na travniku vode še do kolen in višje. Toda to ni motilo Jele , Petra in našega Francija, da se ne bi lotili ščuk ... Bližali so se jim od zadaj, šli, z razprto dlanjo lepo nad hrbtom navzgor do škrg in nato hitro zagra¬bili ... Ščuka, ki jo tako težko ujame pravi ribič z blestivko in je vedno prava trofeja, je tako na travniku nekam izgubljena in manj previdna. Lovijo jih tudi z zankami iz žice ali celo z lokom in puščico, ki ima na vrhu kakšno iglo, žebelj ali kaj podobnega. Ata, Franci in jaz smo sicer vedno silili za Pesnico, toda ujeli nismo kaj prida ... Pri hiši pa je imela ribe rada zlasti mama. A le redko smo ji lahko ustregli. Prva je ujela prav veliko ščuko Peklarjeva Jela. Potem dve Peter. Franci je bil že malo zavisten in jezen na svojo nespretnost, potem pa je le zgrabil polmetrsko ščuko, ki se je upirala in hlastala z gobcem. Hitro je stekel na cesto in jo s kamnom pobil ter se znova vrnil v vodo. Bredel je po vodi in ni čutil, da si je že zmočil kratke hlače ... Ribolov na roko ga je čisto prevzel. Ujel je tri velike ščuke in dve majhni. lela in Peter pa menda še več. Ko jih je gledal lepo obešene skozi škrge na rogovilo iz veje, je bil na moč ponosen. Med lovom je čisto pozabil na moro, kako povedati ateju in mami za graje in opomine. To je pri celi stvari največji problem. Sicer pa sta pri nas ata in mama kar sama vprašala, saj sta od naju s sestro izvedela, kdaj bojo delili graje in opomine. Franci je sicer tu in tam odlašal in trdil, da njihovega razrednika ta dan ni bilo v šoli, ampak to je bilo samo odlaganje nesreče. Zdaj pa ga je spreletelo. Vrgel bo mami ščuke na mizo in priznal: Toliko kot je velikih ščuk, toliko imam graj, dve mali pa sta za dva opomina.In res je tako tudi bilo. Mama je bila tako osupljena, da ni Francija skregala kot ponavadi in kot bi verjetno zaslužil. Slišal sem, da je potem razlagala ateju, češ jaz ga nisem mogla kregati, če pa je bil tako vesel s tistimi ščukami. Potem smo se res najedli ščuk, le sestra se je skoraj zadušila s ščukino srtjo. Drugo leto je imel Franci dve graji in en opomin. Ker je potok spet poplavil in ker so se ščuke spet drstile, je prinesel domov dve veliki ščuki in eno malo. Toliko kot je imel graj in opominov. Spomnim se, da je rekel mami, da je bilo lani veliko boljše, ker je imel več graj in opominov, saj je zato nalovil tudi več ščuk ... In zanimivo, ata in mama se res nista več kregala nanj. Danes je vse drugače. Pesnico so regulirali in ne poplavlja več. Cirknico pa so speljali v neke podtalne kanale in je sploh ni več. Tudi ščuk ni več, toda ne le na pšeničnih poljih, ki se zdaj tam razprostirajo namesto travnikov, celo v regulirani Pesnici jih ni več. Tudi nižjih gimnazij ni več. Ja, ko smo bili mi majhni, je bilo vse drugače. Še ščuke so bile, in to za graje in za opomine. Vidite, graje in opomini pa so ostali.

Večkrat sem že kaj napisal o naši hišici na vrhu hriba. Pravzaprav sploh ni bila naša, ampak "držav¬na", še prej pa Pilčeva. Toda mi smo po vojni živeli v njej, ata jo je vedno nekaj obnavljal, radi smo jo imeli in vedno smo govorili o njej kot o "naši". Za nas je bila pač naša, kaj pa si je o tem mislila država, niti ne vem. Pile pa je že tako pred koncem vojne pobegnil v Nemčijo. V tistih letih po vojni smo dobili tudi nekaj zemlje okoli hiše in tisti zemlji smo pravili "naše agrarno". Do te zemlje srno namreč prišli, ko je nova ljudska oblast sprejela zakon o splošni agrarni reformi. Dobili smo dve njivi, sadovnjak in majhen pašnik. Ata je sicer še naprej delal na železnici in ni bil torej nikdar čisto pravi kmet, mama pa je vsak dan delala na zemlji. Naši in na državni. Prosta nista bila nikoli. Ko je ata prišel zjutraj iz "nočne" domov, mu je mama nastavila zajtrk in ga silila, naj gre spat ... In res je po prečuti noči navadno malo legel, toda že ob devetih je bil za marno na njivi ali travniku ali pa v sadovnjaku. Mi otroci smo bili še majhni in zdi se mi, da smo delali prej zmedo, kot da bi bili v kako pomoč. Ata je poskusil z agrarnega iztisniti čimveč. Preoral je vsak pedenj zemlje, z mamo sta okopavala tudi zare ob njivah ter jih spreminjala v rodovitno zemljo, z drevesa je pobral zadnjo mošančiko. Če bi danes tako delali na državnih posestvih, bi bilo naše kmetijstvo zagotovo na bolj zeleni veji, kot je. Drugi sosedje so gledali, kako gareta, najprej so se delali norca, potem pa so ju začeli zaradi tega spoštovati: - Partliča gareta ko norca... Če bi vsak tako delal ... Seveda pa so bili tudi taki, ki so bili nevoščljivi, ker je na naših njivah zrasel najdebelejši krompir, rodila največja koruza in so bile buče najbolj debele. Vsaj ata je pravil tako. No, z bučami je bilo kar nekaj težav. Včasih nam je kakšna ušla, in ker smo bili na samem vrhu hriba, nisi mogel nobene ujeti, če se je skotalila, samo gledal si lahko, kako skače po pobočju in se potem razbije nekje doli v Gornikovi ali Pilčevi grapi. Mislim, da sva z bratom tudi sama kako potočila maskriaj po hribu navzdol in uživala, kako hiti, nori, skače in se potem lepo raztrešči. V Gornikovi grapi so živeli samo Gorniki in Korošci, v Pilčevi grapi pa je v veliki veleposestniški stavbi in v poslopjih okoli nje živelo več družin delavcev, ki so delali na državnem posestvu. Tam so bili tudi Haričevi. Harič je bil vaški mesar. Od decembra pa tja do konca zime so ga klicali kmetje in polkrmetje, da jim je klal svinje. In ker so koline na vasi vedno nekaj posebnega, je veljal tudi mesar ~a nekaj posebnega. Zanimivo pa je, da pri nas ni klal, ampak je to naredil kar sam ata s kakim svojim železničarskim kolegom. Mogoče je sosed Harič malo vihal nos tudi zaradi tega, ker da ni dovolj dober za Partliča, čeravno je seveda imel dela vrh glave pri vseh drugih. Medtem ko je imel torej Harič pozimi veliko skrbi s kolinami, jih je imel naš ata z zemljo. Saj tudi pozimi ni nehal misliti nanjo. Ko je zapadel debel sneg, je s palicami stresel belo odejo z vej, da bi se ne polomilo drevje; če pa je sneg držal do marca, je polival pobočja z greznico in gnojnico, ki smo ji mi pravili kar gnojšnca. S tem je prav dobro pognojil naše agrarno in res, videti je bilo, da so naše njive boljše rodile in je bila trava višja in bolj temno zelena. Izpraznil je jamo našega stranišča in gnojno jamo ob hlevu in nosil vse to v dveh emajliranih vedrih ali posebni brenti po njivah in pobočju ter gnojil in gnojil. - Pozni sneg je siromakov gnoj, je govoril ata, ko nas je srečal in videl, kako smo si tiščali nosove, ko je šel mimo nas. Toda vonj po gnojšnci je silil tudi v hišo, v sobo in kuhinjo pa tudi ata je imel poseben duh, ko je prišel zvečer v službo v prometni urad na železniški postaji in so njegovi sodelavci rajši odšli ven v mrzlo zimsko noč, kot da bi sedeli skupaj s Partličem, ki je dišal po dragocenem gnojilu. Ata je torej hudo dišal, naš sneg pa je bil edini v vsej Pesnici, ki ni bil bel, ampak rjav in rumen in tako se je že na daleč videlo, kje smo doma in kje je naše agrarno. Neko marčevsko jutro je še v mraku prisopihal na naš vrh mesar Harič s svojo torbo, v kateri je imel mesarski pribor, nože, brus, šprico za delanje klobas, špile in drugo. Pozdravil se je z atejem, ki je bil že tudi pokonci in se spustil v Gornikovo grapo h Koroščevim, s katerimi je bil tudi nekaj v sorodu. Tam so ta dan obsodili že drugo svinjo to zimo na smrt. V navadi je, da svinjo zakoljejo zgodaj zjutraj, še v mraku, saj je potem ves dan veliko dela z odiranjem, rezanjem mesa, s klobasami, prekuhovanjem itd. Tako se koline končajo pozno zvečer, ko se zbere vsa družina in sorodniki ter se dobro večerja in pije. In tako je navadno že zelo pozno, ko se mesar vrača domov, gospodinja pa ima še nekaj dni kar precej dela. Prav ta dan je ata ves hrib polil z gnojnico in vsebino našega stranišča. Tiščali smo si nosove, ata pa nas je kregal: - Zdaj vam smrdi, v jeseni, ko bojo naše njive najbolj polne, pa vam bo dišalo. Zvečer se je nevarno dišeč odpravil v službo; sneg, ki je čez dan vsrkaval dragoceno gnojilo, pa je začel spet zmrzovati. Tudi gnojšnca na njem. To pa je bilo usodno za soseda Hariča. Ko so Koroščevi zvečer praznovali koline, so ga zadrževali, saj je bil njihov daljni sorodnik. Hoteli so se izkazati pred njim. Bilo je dosti mesa, nekaj preveč žganja in še več rdeče brajdovšnice ... Pozno se je odpravil domov in malo okajen, še bolj pa utrujen, prisopihal iz Gornikove grape na naše agrarno. Na vrhu se je malo ustavil, globoko zavzdihnil... - Ja, kaj je Partlič spet polival to hudičevo gnojšnco, je vprašal sam sebe, ko je v ostrem nočnem zraku zavohal čuden vonj. Potem se je prestopil, da bi se napotil v dolino ... To pa je bilo že narobe, kajti na ledeni plošč mu je spodrsnilo in zapeljal se je po hrbtu po celem našem bregu navzdol, po vsej gnojšnci in rjavi kremi iz stranišča. Drsel je vedno hitreje, torbo, v kateri je imel nože in koline, je držal daleč od sebe. Pa ni kaj dosti pomagalo. Tako je pridrčal prav do svoje hiše. Tam so že spali. Komaj je vstal ... Dolgo je nesrečen stal v temi in snegu, potem je le poklical ženo, ki ji je pravil mamika: - Mamika, jaz sem padel v gnojšnco ... - Kaj? Spet si pil! se je slišalo in prižgala se je luč. - Ne, v gnojšnco sem padel, vsega je kriv ta Partlič frdamani. Žena je prižgala še luč na dvorišču. - Prekleta vaša gnojšnca... bom vam prinesla hlače za oprat. Da morate polivati to gnojšnco ravno takrat, ko gre moj mož s kolin ... - Kaj se je pa zgodilo, je nedolžno vprašal ata, čeravno smo že dobro vedeli, kaj je bilo. - Kaj! Le delajte se norega! Moj je padel v gnojšnco, je rekla in odšla. Sam ne vem, zakaj se nam je zdelo to tako smešno in se nismo čutili nič krivega. Tudi drugi sosedje so se smejali in predlagali ateju, da bi naredili dirke po našem pobočju. In če je kdo od nas naslednje mesece padel v snegu ali v travi, je glasno klical: - Mamika, jaz sem padel v gnojšnco. Pa tudi sam sosed Harič je priznal, da tako hitro ni ne prej ne kasneje prišel od naše hiše do svojega doma.In tam je imela kaj videti.Sosed Harič je stal ves črn in rjav z mnogimi ocvirki na obleki, ki so lepo temno rjavi spet zmrzovali, v rokah pa je držal torbo s kolinami, ki mu jih je prej Koroščeva radodarno dala. - Mamika, glej, to sem prinesel, je rekel in se napotil proti hiši. - Tam ostani, pujs frdamani! je zaklicala žena, ki se je bala, da bi tak prišel v hišo. Potem se je moral ubogi gospod Harič sleči do golega, in to pozimi v nočnem snegu. Ker je imel prav belo kožo, je bil videti kot shujšan sneženi mož, ki ima namesto metle v roki aktovko s kolinami. Obleko je moral pustiti kar pred pragom. Tudi perilo, ki ni bilo več belo, ampak tudi lepo rumeno in nežno rjavo. Šele gol s kolinami v roki je smel stopiti v kuhinjo ... Hčerki, ki je nekaj slišala in je vstala ter prišla v kuhinjo gledat, kaj se godi, je gospa Harič primazala klofuto, da je šla takoj nazaj v posteljo,premišljevat, ali se ji ni vse skupaj sanjalo. Namreč, da hodi ata gol po kuhinji in da jo mati klofuta. Haričeva pa je bila jezna na moža, ker je taka neroda. On pa se je izgovarjal. - Vsega je kriv ta Partlič gori in njegovo agrarno ... Hvala bogu, koline sem pa le prinesel ... Ko pa je Haričeva odprla torbo in vzela iz nje kašnate in mesene klobase ter hrbtišče, je videla, da tudi s kolin pada naša rumena omaka. Vse je vrgla ven, naj poje pes. Vendar tudi pes ni hotel jesti kolin v rumeni om aki in smrdljive klobase so ležale v snegu še zjutraj, ko so hodili sosedje mimo in se čudili obleki in klobasam v snegu ... Proti poldnevu naslednjega dne, ko je bil ata že spet doma iz službe, je prišla Harička k nam in ateju povedala "ta svoje".

Ko sem je) zagledal, da prihaja po hribu, sem ji stekel naproti, (ia bi ji l?omag~l ne~ti to~bo in da bi tudi čimprej iz:vedel, ah nam Je kaj kupila, _ Ah, saj nimam nič. Samo semena sem kupila. Ko pa je .,vse tako drago, bolje da človek sploh ne gre v mesto iP v trgovine. Čeravno sem vedel, da je vse to res in (:la živimo samo z atejevo plačo, ki pa jo je znala maJila trikrat obrniti, sem bil vseeno prepričan, da je kupila še kaj za priboljšek. Zato sem potem doma tudi napeto gledal, ko je jemala v roke vrečke. In res je zi!dišalo in že je bilo na mizi nekaj kolobarjev vabečih klobas. _ To sem pa kupila za večerjo. Pa si le odreži en kos ostale) bom shranila! '_ Saj ni treba, sem rekel in upal, da bo sama odrezala 1(OS klobase in mi ga potisnila v roke ... Klobase j? menda zavohal tudi Pazi, ker je pritekel pred prag in cvili1, pa tudi mu ca se je znenada znašla v kuhinji. Semena sem odnesel v shrambo, mama pa se je šla v sobo preobleč; v ustih sem že čutil vabeči okus klobolse. _ Preideta mačka, čakaj, strela mačkinska! sem zaslišal mfimo. Takoj mi je postalo jasno, kaj se dogaja in skočil sem iz shrambe. Zaskrbelo me je tudi za moj košček ... Zagledal sem mačko, ki je vlekla za silbo cel kolobar klobas, in mamo, ki je urno zgrabila za kuhalnico in zamahnila po mački. Počilo je in mačke' je v trenutku obležala na hrbtu, še preden je lahko spustila klobaso. Z mamo sva se spogledala. Bila je blepa ko stena. _ Joj, nisem je hotela po glavi! Ubila sem jo. Vrag, pa š~ .klob~sa! ., .. v Mačka' Je lezala na hrbtu m ru ruti s tačko vec migala. Twdi meni je bilo tesno. Prvič sem videl, da.Pri nas smo tako cartljali živali, da se je pes Pazi rajši prilizovalIjudem, kot da bi na njih lajal, in muce so se nam smukale pod nogami in predle, namesto da bi lovile miši. Večkrat sta bila s psom ali mačko otročja tudi ata in mama. Zato ni dosti zaleglo, kadar se je ata odločil, da bo naše živali malo vzgojil. Potem se je šel pasjega vzgojitelja. Začel je učiti Pazija, kako naj sede, kako naj pride k njemu in kako naj laja na tuje ljudi. Včasih je rekel, da mačke niso za v kuhinjo, in je muco napodil ven, toda takrat je že moral biti kaj siten, saj je že dan kasneje sam vzel mačko v naročje in jo božal, ali pa prijel Pazija in mu obiral bolhe. Ja, do živali smo bili bolj mila družina. Pa tudi živali so nam to vračale. Kadar je bilo komu od nas hudo, se je privil k Paziju ali pa stisnil muco k sebi in se potožil. Sam sem se najraje zatekel v hlev k Liški in se privil k njenemu toplemu vratu in se ji izpovedal, če me kakšna deklica ni marala. Vseeno pa se mi zdi, da je bil najbolj navezan na živali brat Franci. Zato se je tudi mama najprej prestrašena vprašala: - Kaj bo rekel Franci? ko se je zgodilo tisto z našo muco. Bilo pa je takole: Mama je prišla iz mesta. Doma sem bil samo jaz.kdo koga ubije. Pa čeravno samo mačko ... Kadar smo pri nas zaklali kuro, smo se otroci skrili, ata in mama pa sta se kregala, kdo bo opravil neprijetno delo. - Kaj bo rekel Franci? je rekla mama. Tako je navezan na muco. Saj nisem hotela. Zelo jo je pekla vest. Potem pa je še rekla trdo, kot da se hoče opravičiti pred sabo: - Presneta mačka, ali ji je bilo treba biti tako požrešna! Sama se nisem dotaknila klobase, čeravno sem bila lačna. Še ti si znal počakati, ona pa kar cel kolobar ... Sklonila se je in klobase pobrala. Muce se ni dotaknila. Spet sva se spogledala in nisva vedela, kaj naj narediva z mrtvo muco. Tedaj sem se zavedel, da sem vendarle nekakšen moški pri hiši in da se morajo moški v takšnih primerih znajti in pokazati več po¬guma kot ženske. Vedel sem, da moram nekaj nare¬diti, nekaj, česar si mama ne upa ali pa se ne spomni, ker je ženska. - Pokopal jo bom, sem rekel. - Daj, če si upaš, je rekla mama, ki ni mogla več gledati mačke na pragu. Vzel sem smetišnico in poskusil položiti muco nanjo. Ker je bila vsa otrpla in še topla, se je nisem upal dotakniti. Zato sem vzel metlo in nekako stiščal muco na smetišnico. Nisem verjel, da je tako težka, ko sem dvignil smetišnico in jo odnesel za hišo. Tam smo otroci nekoč pokopali mrtvo lastovko. Smetišnico z mačjim truplom sem postavil na tla v travo in odšel po lopato. Začel sem kopati mačji grob, vmes pa premišljeval o mačjem življenju in smrti, o pohlepu po klobasi in smrtni kazni. - Ja, vse mine, sem rekel na glas, celo mačke. Ko sem skopal grob, sem se obrnil, da bi mrtvo s smetišnice spustil v jamo. V očeh sem imel mUl co kot jih pač imamo na pogrebih. Ampak, kaj je so ze3<. V? M . bil v *v ** J k t ? Ludez. uce mIO vec na smensmci. e ar o. dornr' oživela? Od mrtvih vstala? V nebesa šla? nena , k .. kriknil Stek~l sem marm lil n m : _ Mtma, muca je izginila? _ Kako izginila? _ S s,metišnice. Mrtva je zbežala. _ Hvala bogu, potem je živa. Saj vem, mačke . *0 trdPo življenje. No, pa le nisem mačja morilka, imaj se je nasIPe mamama lil posta o nama Je ma o azje okoli srca: .. F .. . ba nič dati _ Veš, areju lil ranC1JU pa m tre a mc pove ati, . kla inama. Všeč mi je bilo, da imava midva z Je re o tal(O skrivnost. Navadno smo imeli skrivnosti l ma~ otro,ci in jih skrivali pred atejem in mamo. Potem

. marr'" o rezara os o ase lil re a, naj poiscern pa Je 1.n ji dam tisti kos, saj si je zdaj navsezadnje muco kožila . o Je vs ta a o mrtvi . , _ Saj bi JI tu 1 prej a a en osce , ne pa ce e klobase, je. še rekl~ mama. Iskal s~m mu~o i~ i~kal. D Igo je msem nasel. Bal sem se ze, da Je užaljena o dno odšla od nas. Potem sem jo le našel na z~d~~rešjll. Vrgel sem ji kos klobase. Niti povohala p . le pvignila se je in v lahnem teku stekla klini r: n~tem skozi njo na vrh strehe. Mulila se je. p _ Ml1ca, mama te prosi, da ji oprostišl Ko sfm mami povedal, da muca zdaj ne mara za kl b so pe stvar razumela: o ~ S~,veda ji ni za klobaso, ko jo je pa smrt povohala. ZveČler smo jedli klobase. Ata in brat sta se basala z rijimi, jaz sem jedel bolj počasi, mama pa sploh ni jedla. V kuhinjo je prišla muca. Brat se je dolgo premagoval, potem pa je le rekel: - Mama, lahko dam od svojega kos klobase c muci? - Pa daj, če hočeš, je rekla mama, ata pa se je samo začudil. Franci je vrgel kos klobase muci, pa se ji ni niti dotaknila. Zdaj se je pa le oglasil ata. - Madonca, kakšne čase smo dočakali. Ko sem bil jaz otrok, takih klobas še od blizu videl nisem. Zdaj pa jih mečete mačkam. Mačke pa jih niti jesti nočejo. Ni čudno, če so vojne na svetu! Začudeni smo se spogledali, saj nismo razumeli, kako je ata pomešal vojne z mačkino klobaso. Zdelo pa se mi je, da naju je z mamo muca pogledala; ne vem, če ni celo pomežiknila. Saj je imela zakaj. Saj je od mrtvih vstala.

Mlada ali pa tudi stara muca je nekaj finega. Lahko jo vzameš v roke in cartljaš. Tako topla, mehka, dlakasta, zapeljiva je, da jo je najboljše imeti v krilu in božati, od časa do časa pa stisniti to nežno kosmato toplino k sebi. Za zahvalo ti muca lepo prede in prede. Ce imaš v rokah tako muco, se ti zdi, da nisi sam na svetu, da nisi zapuščen in da je svet kar lep. O tem, kaj delajo in kako norijo prav male muce, pa je res boljše, da ne govorim, ker se to ne da povedati. To zaletavanje, skakanje, prekopicanje, poplesavanje ... to je zabavno in lepo, da je najboljše imeti polno hišo mladih muck. Toda, kaj boš potem s tolikimi starimi mucami? Treba jih je spraviti iz hiše, jih ponuditi ali vsiliti sosedom, kajti drugače jih je nujno potrebno ... Saj veste kaj! Mi otroci smo se zelo bali trenutka, ko je imela mu ca mlade, saj smo vedeli, da bo potrebno nekaj mladičev spraviti "proč", kot je govorila mama. Nihče ni hotel opraviti tega dela in vedno smo se nekaj prepirali, zlasti ata in mama. Pogajali smo se za vsako muciko. Potem pa sta ali mama ali ata za nekaj časa izginila in izginilo je tudi nekaj mladih muc. Le eno smo navadno pustili. Saj poznam ljudi, ki ne morejo ubiti mladih muc, in jih imajo potem cele ducate, a take ljudi imamo za čudake in res ni prijetno, če je preveč starih mačk na kupu. Lahko namreč vse skup tudi hudo smrdi. Vendar je bil ta uboj muc nekaj, česar smo se vsi bali, posebno odrasli, ki so morali stvar opraviti, in vsako¬letni storilec se je nekaj časa počutil, kot da se mu pozna, da je vrgel v ribnik zvezane muce ali kaj podobnega ... Zato pa smo potem toliko bolj razvajali in cartljali tisto eno muco, ki smo jo pustili. Ata in mama sta se kregala, češ da je ne smemo preveč vlačiti po rokah, a kaj, ko se tudi sama nista mogla premagati. To je norela, predla, nagajala taka mala mu ca in še stara, njena mati, se je pootročila in norela z njo, ko je prebolela druge izginule muce. Mi smo bili vsi usekani na živali. Na kozo, Pazija, Liško, na mucepa še posebej, to pa zato, ker se lahko tako fino pocartljaš. Tudi jaz sem bil tak. Kot otrok sem imel navado, da sem rad odtaval iz hiše ... Tako sem odkrival svet. Izbral sem si kako hišo, čim dalje od naše in se odpravil do nje, da bi videl, kaj je naprej od te hiše. Nekoč sem šel vse do obzorja čakat sonce in šele takrat sem spoznal, kako velik je svet. Sicer pa sem o tem že nekaj napisal. .. Ko sem postajal večji, sem šel tako daleč, da se naša hiša ni več videla, zapomnil sem si križišča, križe in razpela ob poteh, hiše, da sem potem znal nazaj. Včasih sem se skoraj izgubil, a sem nazadnje le zagledal našo hišo na bregu in prišel srečno domov. Vedno me je bilo strah, da ne bi odšel predaleč; ata in mama sta se jezila, ko sta me pogrešala in odkrila to mojo razvado. - Samo potep aš se, sta rekla. Jaz pa tega nisem štel za navadno potepanje, ampak za odkrivanje sveta. In tako sem se nekega dne odpravil posebno hišam na obzorju, kjer še nisem bil. Prišel sem na prvi hrib in ponosen pogledal Pesnico pod seboj. Toda ta je ležala čisto drugače razstresena. Z našega hriba je bila vendar čisto drugačna. Komaj sem prepoznal nekatere hiše in komaj sem našel našo kočo na bregu. Potem sem se spustil dol v Gačnik. Znenada sem pred seboj zagledal muco. Prepričan sem bil, da je naša. Z enakimi belimi lisami med sivim kožuščkom. Poklical sem jo: - Muc, muc, muc. In se je ustavila. Ko pa sem pritekel do nje, je pobegnila naprej in se šele čez čas ustavila. Ali je tudi njo zanimalo, kakšna je Pesnica s čisto druge perspektive? Je tudi mu ca hotela spoznati Gačnik? Ali pa je iskala ženina, saj so ponoči tedaj muce presunljivo in sumljivo mijavkale, mama pa je rekla, da se ženijo in da bomo imeli spet težave z majhnimi mucami. Nisem sicer razumel, kakšno zvezo ima to mijavkanje z majhnimi mucami, a vseeno sem vedel, da se v tem času mačke ženijo. Tedaj mi je postalo jasno. Izgubila se je. Izgubila, kakor sem se včasih skoraj jaz. Zamijavkala je. Gotovo je zajokala, ker jo je strah, da ne bo našla domov. Kaka sreča, da sem se znašel tam. Reva si ni zapomnila hiš, dreves, križev, mimo katerih je hodila. Zato me ne pozna, "ato se me boji. Ko sem stekel za njo, je zbežala naprej in se ustavila. Pa spet naprej, z dvignjenim košatim repom. Tako sva tekla po Gačniku in pred nama je bilo že .Jelenče ... V Jelenčah pa je stekla za neke hleve in scnike in se mi izgubila izpred oči. Nekaj časa sem jo šc iskal, se plazil okoli hlevov in jo nemilo klical, muce pa ni bilo več. Začel sem jokati, ker sem bil prepričan, da je ne bo več nazaj, saj jo bo raztrgal kak pes, ustrelil kak lovec, lahko pa da bo našla kakšnega čudaškega mačka, ki jo bo oženil, saj je mama rekla, da je bil to čas, ko se mačke ženijo. Ko sem se tako cmihal okoli tujega hleva, me je prijel neki moški za roko in me vprašal, kaj iščem okoli njegovih hlevov. - Muco iščem. - Našo? - Ne, našo! - Čigav pa si? - Partličev . - Partličev ? Tu okoli ni nobenih Partličev! - Partličev iz Pesnice. . - Iz Pesnice? Kako pa si zašel tako daleč? - Za muco. - Za muco? - la, se je tu nekje zgubila ... - Mačka se je zgubila? - Pozabila je gledati drevje, križe, hiše ... - Križe? Hiše? Bog te nima rad. Se lažeš? Se samo potep aš in kradeš okoli, povej? Bil je strog mož. Od strahu sem se začel cmihati: - Nič ne kradem, res sem se izgubil, po kaži te mi pot v Pesnico ... Zašel sem, ker sem hotel pomagati mački, ki se je tudi izgubila! - Pusti mačko, mačke najdejo same domov, le glej, da boš ti prišel nazaj v tisto tvojo Pesnico ... Prijel me je za roko in me vlekel na hrib. Jaz sem se ga bal in se oziral nazaj, če bi le kje še ne videl naše muce. Natiho sem začel celo sumiti tega kmeta, da je mačko sam zaprl v hlev in da jo bo pojedel, ko se me bo znebil. la, baje so taki ljudje na svetu, ki jejo muce, največ jih je baje na italijan¬skem ozemlju. Lahko da je tudi ta človek prišel iz Italije v naše kraje in je navaden mačkojed ... Ampak ni bilo časa. Še trdneje me je prijel za roko in mi pokazal s kazalcem druge roke na hišo, kjer sem res šel prej mimo. - Glej, tam je Gačnik, od one hiše pa boš že videl svojo zarukano Pesnico. Nisem vedel, zakaj tako govori o moji Pesnici, šele kasneje sem izvedel, da vsak pošten človek hvali samo svojo vas in šimfa vse druge. In tako sem šel domov, potrt, žalosten, ko pa sem se spomnil na izgubljeno muco in na mačkojede, sem se začel celo jokati. Tak s smrkljem in solzami sem prišel na dvorišče. - Kje pa si hodil toliko časa? Povsod smo te iskali! - Šel sem do Jelenč ... Ker se nam je izgubila muca. - Kakšna muca? se je začudila mama in me gledala, kaj si zdaj zmišljujem; kajti zmišljeval sem si rad. - Naša, mlada ... - Pridi! je rekla mama in me odpeljala v kuhinjo. Tam se je ob peči grela stara muca, malo naprej pa, glej zlomka, tudi mala, ki sem jo še prej lovil po Jelenčah. - Ni mogoče, v Jelenčah pri tistem kmetu se je izgubila, mogoče jo je celo pojedel, zdaj pa je tu ... - Kaj do Jelenč si hodil ... ? Kakšen kmet, ki bi jo pojedel, kaj se ti mota po glavi? je pozorneje vprašala mama. Mislil sem, da je boljše, če molčim. Rekel sem še samo: - Sem pač mislil, da se bo izgubila. - Norček, nič ne razumeš ... Zapomni si, mačke se ne izgubijo tako hitro. Vedno najdejo domov,kak pes, ustrelil kak lovec, lahko pa da bo našla kakšnega čudaškega mačka, ki jo bo oženil, saj je mama rekla, da je bil to čas, ko se mačke ženijo. Ko sem se tako crni hal okoli tujega hleva, me je prijel neki moški za roko in me vprašal, kaj iščem okoli njegovih hlevov. - Muco iščem. - Našo? - Ne, našo! - Čigav pa si? - Partličev . - Partličev ? Tu okoli ni nobenih Partličev ! - Partličev iz Pesnice. , - Iz Pesnice? Kako pa si zašel tako daleč? - Za muco. - Za muco? - la, se je tu nekje zgubila oo. - Mačka se je zgubila? - Pozabila je gledati drevje, križe, hiše oo, - Križe? Hiše? Bog te nima rad. Se lažeš? Se samo potep aš in kradeš okoli, povej? Bil je strog mož. Od strahu sem se začel cmihati: - Nič ne kradem, res sem se izgubil, pokažite mi pot v Pesnica oo. Zašel sem, ker sem hotel pomagati mački, ki se je tudi izgubila! - Pusti mačka, mačke najdejo same domov, le glej, da boš ti prišel nazaj v tisto tvojo Pesnica oo. Prijel me je za roko in me vlekel na hrib. laz sem se ga bal in se oziral nazaj, če bi le kje še ne videl naše muce. Natiho sem začel celo sumiti tega kmeta, da je mačka sam zaprl v hlev in da jo bo pojedel, ko se me bo znebil. la, baje so taki ljudje na svetu, ki jejo muce, največ jih je baje na italijan¬skem ozemlju. Lahko da je tudi ta človek prišel iz Italije v naše kraje in je navaden mačkojed ... Ampak ni bilo časa, Še trdneje me je prijel za roko in mi pokazal s kazalcem druge roke na hišo, kjer sem res šel prej mimo. - Glej, tam je Gačnik, od one hiše pa boš že videl svojo zarukano Pesnica. Nisem vedel, zakaj tako govori o moji Pesnici, šele kasneje sem izvedel, da vsak pošten človek hvali samo svojo vas in šimfa vse druge. In tako sem šel domov, potrt, žalosten, ko pa sem se spomnil na izgubljeno muco in na mačkojede , sem se začel celo jokati. Tak s smrkljem in solzami sem prišel na dvorišče. - Kje pa si hodil toliko časa? Povsod smo te iskali! - Šel sem do lelenč oo. Ker se nam je izgubila muca. - Kakšna muca? se je začudila mama in me gledala, kaj si zdaj zmišljujem; kajti zmišljeval sem si rad. - Naša, mlada oo. - Pridi! je rekla mama in me odpeljala v kuhinjo. Tam se je ob peči grela stara muca, malo naprej pa, glej zlomka, tudi mala, ki sem jo še prej lovil po Jelenčah. - Ni mogoče, v lelenčah pri tistem kmetu se je izgubila, mogoče jo je celo pojedel, zdaj pa je tu oo. - Kaj do Jelenč si hodil... ? Kakšen kmet, ki bi jo pojedel, kaj se ti mota po glavi? je pozorneje vprašala mama. Mislil sem, da je boljše, če molčim. Rekel sem še samo: - Sem pač mislil, da se bo izgubila. - Norček, nič ne razumeš, oo Zapomni si, mačke se ne izgubijo tako hitro. Vedno najdejo domov,včasih še iz ribnika ... Ko pa se ženijo, pa sploh hodijo daleč od doma ... Nič nisem razumel, le muco sem gledal nekaj dni postrani. Pa tudi mura je bila zamišljena. Mogoče je res iskala in našla ženina, takega samo za nekaj minut. Mački baje niso zelo zvesti možje. Nekaj dni sva se gledala postrani, izgubljenca, potem pa je spet posi¬jala sonce. Šele zdaj, ko sem to vse napisal, sem se vprašal, kaj pa če tista muca v Jelenčah sploh ni bila naša muca in sem tekel za čisto drugo ... V teh letih namreč že vem, da se človek lahko tudi zmoti in teka za napačno muco.

Velik strokovnjak bi moral biti, da bi vedel,zakaj človeku kane zdaj ta zdaj ona misel, zakaj zaživi prav ta hip prav tak spomin in ne kakšen drugi ... In zakaj sem se zdaj v tujem mestu, ko dež škrablja ob okno hotelske sobe, spomnil Cankarjeve črtice Moje izbe in zakaj so pred mojimi očmi zaživele "naše" hiše. Naše hiše so bile štiri. Ko sem zapustil zadnjo, nisem več živel v hišah, ampak v stanovanjih. Tudi zdaj stanujem v stanovanju ... Niti ne vem dobro, kakšna je hiša, kjer je zdaj moje stanovanje. V prvi hiši sem živel do svojega drugega leta, v drugi do svojega dvanajstega, v tretji do šestnajstega in v zadnji, četrti, do dvajsetega, ko sem odšel od doma. Vse so mi še živo pred očmi. Prva hiša je bila na l'ilcovern posestvu. Tja smo se preselili v letu 1940, menda kak mesec po mojem rojstvu. Posestvo je bilo vctiko in bogato. Raztezala se je po pesniški dolini in po okoliških hribih, tam, kjer so se hribi spustili v dolino, kjer se je nehala glavna cesta, tam so bile l'ilcovc hiše. Velika dvonadstropna gosposka hiša, v I,nleri je živel Pile z družino in delom najnujnejše lužinčadi. Mojemu ateju in mami je odstopil majhno kuhinjo in sobo v enem od gospodarskih poslopij ob veliki razkošni vili. Še zdaj ne morem razumeti, zakaj jima je dal stanovanje, ko je vendar ata delal na železnici in ne pri njem. Seveda je delala mama vsak dan na Pi1covih njivah in v hlevih in tudi ata, kadar je bil prost, toda le moj oče je izmed vseh Pi1covih ljudi smel delati še nekje drugje. Mogoče sta bila z mamo tako pridna delavca, da ju je kljub temu sprejel. Iz Hoč, od koder sta se preselila v Pesnico, sta prinesla s seboj sestro Jožico in mene, ki sem bil še pač dojenček. Tam smo živeli skoraj dve leti. Toda marsičesa se spominjam iz tistih časov. Odrasli mi ne verjamejo, ata in mama pravita, da je nemogoče, da bi se spominjal, ampak jaz vseeno velikokrat vidim pred seboj Pi1covo Duso, ribnik, ki sem se ga bal, spominjam se povodnega moža in seveda začetka vojne. Prav to okoli povodnega moža in začetka vojne je najbolj sporno. Prav lahko, da se je vse to kasneje porodilo v moji fantaziji, ko sem slišal govoriti druge, toda sam doživljam vse to kot najbolj živ spomin. Pomnim namreč, da sva šla z Duso, ki je bila kakih šest let starejša od mene, okoli ribnika, ki je krasil Pi1covo posestvo in hišo. Ob njem so bile velike zeleno rumene vrbe žalujke. Dusa mi je pravila, da se ne smem preveč bližati vodi, ker je v njej povodni mož. In mi je pokazala prek ribnika in tam je bil res črn moški, ves moker in gladek, kakor kakšen potap¬ljač ... Ko je začutil, da ga gledava, se je spet spustil v vodo, med lokvanji in zelenjem ... Ko sem potem mami pripovedoval, da sem videl povodnega moža, je sicer nekaj pritrjevala, a že takrat sem videl, da mi ne verjame ... In ko je potem bratu prepovedala, da bi hodil okoli vode, češ da je v njej povodni mož, sem jaz, ki sem bil leto in pol starejši od njega, takoj spet povedal, kako sva ga z Duso videla. Mama pa se spet ni menila za moje pričevanje in zdi se mi, da je celo rekla, da jaz, ki sem že velik, lahko že vendar vem, da ni povodnih mož. Kako bi to dveletna glavica spravila vkup in razumela? Za brata je povodni mož, zame ga ni! Videl sem ga in Dusa je bila z menoj in pokazala mi ga je, mama pa tako ... Ata je seveda še dolgo trdil, da so povodni možje, tudi še potem, ko mu otroci nismo več verjeli. Bal se je za nas, ker nas je vse tako vleklo k vodi ... Spomnim se tudi začetka druge svetovne vojne, četudi mi je bilo šele osem mesecev. Ali je to mogoče ali ne, seveda ne vem in nisem nikoli raziskoval. Razločno pa danes vidim mračno klet s svečami, ki so kar naprej ugašale, vidim gručo ljudi, ki moli in šepeta, vidim korajžne hlapce, ki hodijo v temo, pa se spet nemirni vračajo ... Nemcev še ni bilo nikjer, le starojugoslovanska vojska se je umikala in naročila ljudem, naj se umaknejo v klet, ker bojo minirali železniški most in tako otežili nemški prodor v Maribor ... In potem je res zabliskalo in strašno zagrmelo, nas vrglo po tleh ... Baje je umrl I udi neki otrok, ki ga je imela mati v naročju v.. Od zračnega pritiska, so pravili ... Seveda verjamem, da je ta spomin povsem nezanesljiv, bilo mi je osem mesecev ... Ata in mama sicer pravita, da je bilo tako, Ile verjameta pa, da se res spominjam ... Ko mi je hilo dve leti, smo se preselili iz te prve naše hiše - to jl' dclčka Pilcovega gospodarskega poslopja - na hrib, kjer je bila majhna, iz ilovice zbutana koča z majhnimi okenci ... Ata nas je selil z vozom in Pilcovimi volmi. Spomnim se, da so mu voli pobegnili in da se je pohištvo kotalilo po hribu. Ata pravi, da je bilo tako, ohcncm pa me takoj zavrne, da se tega gotovo ne nuircrn spominjati.Tako smo se preselili na hrib in obzorje mojega sveta se je strahovito povečalo. Pred nami je ležala pesniška dolina, v daljavi sta se videli dve cerkvi, najprej Kungota, potem pa, tam daleč na koncu sveta, Urban, kjer je sonce zahajalo. Za našim hrbtom pa so bili jareninski hribi, kjer je sonce vsako jutro vzhajalo. Nikoli se nisem toliko nagledal sonca kot takrat. Ata je imel zdaj dlje v službo, mama je morala v dolino na delo, toda bili smo sami v "svoji" hiši, lahko smo imeli svoje gospodarstvo, nihče nam ni gledal v lonec ... Nismo več jedli v skupni kamri za hlapce in dekle, ampak za domačo mizo ... Pileova vila v dolini je bila videti s hriba manjša, manj mogočna ... Tu sem preživel svoje otroštvo, ta hrib je postal moj svet. .. Tu smo gledali, kako je vlak, ki se je za minuto pokazal med hribi, peljal našega ateja na fronto Mama se je jokala, sestra menda tudi, brat tudi Brat se je seveda jokal zaradi mame in

sestre, saj še ni razumel, da gre ata od nas ... Jaz pa sem ateju celo zavidal, saj se je vendar peljal z vlakom ... v svet ... v Nemčijo ... mogoče na vzhod ... In saj nas je pred odhodom vse objemal in poljubljal in zagotavljal: - Vrnem se, zagotovo se vrnem, mama, otroci ... Toda dolgo smo bili sami in smo vsi skupaj jokali po večerih od tesnobe. Mama nam je brala njegova pisma, ki so se vsa končala z ljuba Micka, zdaj pa poljubljam prvo tebe in potem vse najine otroke, Jožico, Tončeka in Frančeka ... Spodaj na Pileovem pa so bili nemški vojaki ... Nekoč so ustrelili moškega, ki je tekel čez polje ... Ob koncu vojne so požigali svoje stvari, požgali so tudi cel kup smuči ... Z bratom sva gledala in nisva upala prositi, naj dajo smuči raje nama ... Ko so ti Nemci že odšli, z njimi pa tudi Pile z vso družino, so prišli mimo naše hiše še zadnji vojaki ... Mamo so prosili, naj jim da mrzlo vodo. Bili so zelo žejni. Mamo so potem po vojni ljudje celo ogovarjali, da je dajala vodo Nemcem, ona pa je rekla, da ni dala vode Nemcem in vojakom, ampak ljudem Nekoč so šli mimo naše hiše partizani. Bosi so bili Mogoče ne vsi, ampak v svojem spominu jih vidim bose ... Pa Bolgari, ki smo se jih na moč bali. Potem pa smo čakali ateja Vojne je bilo že davno konec, njega pa še ni bilo Pa je prišel. .. In potem smo dobili nekaj zemlje in zdelo se nam je, da je tudi ta nekdanja Pileova hišica naša. Ata jo je popravljal in pleskal ... Dobili smo elektriko, otroci smo začeli hoditi v šolo v Pesnico ... Odkrivali smo svet... V Pilcovo hišo v dolini so se vselile številne družine nekdanjih hlapcev in dekel in viničarjev. Zanimivo, da so začeli hišo takoj uničevati, trgali so parket s tal, polknice so zmetali z oken, lestence so razstavili na stotine koščkov lepega brušenega stekla. Na hribu ni bilo vode in včasih smo hodili daleč ponjo Ata iri mama sta najbrž tudi veliko garala in trpela A mi

smo živeli lepo in srečno otroštvo. Najlepše je bilo, ko sta ata in mama zvečer razgrnila deko v travi in skupaj legla nanjo, mi otroci pa okoli njiju in smo gledali zvezde, ata pa je pravil, kako je gledal iste zvezde na fronti in kako je mislil na nas . - Mi pa na tebe, je rekla še mama.Otroci pa so bili zamaknjeni in tihi. Ko sva s sestro že odhajala vsako jutro na vlak iII se vozila v Maribor v nižjo gimnazijo, smo se . .ncnada preselili bliže železniški postaji v veliko rumeno vilo, v kateri je predtem prav tako živel nek Nemec, menda se je pisal Himmler ... Kako da je ata rluhil stanovanje ravno v tej hiši, ne vem. Bila je gosposka, taka s parketom in lestenci, le da jo je naša družina čuvala kot kako svetinjo. Ljudje so nam bili nevoščljivi, ker stanujemo v tako veliki in lepi hiši in prav takrat so govorili, kako da lahko dobi tako hišo družina, pri kateri so Nemci dobili tudi mrzlo vodo. In očitali so očetu, da je bil v nemški vojski. Toda tu ob meji skoraj ni bilo hiše, iz katere moški ne bi bili mobilizirani v nemško vojsko. Naš ata pa je tako pobegnil v Rdečo armado, k Rusom, k Stalinu, kakor je rad prav glasno govoril takoj po vojni ... Tu smo imeli otroci otroško sobo, ata in mama svojo spalnico, imeli smo verando in vodovod. V zgornjem nadstropju so živeli še Merfovi, a nas ni motilo, saj je bila hiša prevelika samo za nas. Tako smo se tudi počutili v njej, se mi zdi. Tudi mi otroci. Večkrat sva s sestro povabila iz mesta kakšne svoje sošo1ce in sva jim ponosna pokazala, v kakšni hiši stanujemo. Nekoč je bila pri sestri na obisku Cebetova Majda ... Šli smo na sprehod ... Prišli smo tudi do tiste prejšnje majhne hišice na hribu, kjer smo predtem živeli. Nisva poznala ljudi, ki so zdaj živeli v njej ... ampak hišico so povsem zanemarili ... Apno, s katerim jo je ata vsako leto pobelil, je odstopilo od ilovice, streha je puščala, na dvorišču je bil osat ... Z Jožico sva se spogledala in ona mi je dala znak, naj ne povem, da je bila to nekoč naša hiša ... Tako sva jo zatajila, hišo najinega pravega otroštva, napihovala pa sva se s to novo vilo, kjer smo zdaj živeli, zverando, vrtnicami, zelenimi polknica¬mi ... Toda v tej hiši nismo predolgo uživali. Ljudska oblast je sprejela nekakšen odlok, po katerem naj bi prodala del ljudske imovine. In ta vila je bila ljudska imovina. Takoj smo vedeli, da ne bomo nikoli imeli toliko denarja, da bi lahko kupili to gospodsko hišo, ki je bila le malo manjša kot Pi1cova ... Ata je ves nervozen hodil okoli, saj ni vedel, kam bomo šli, če bo kdo kupil to hišo. Ko sva nekoč v gozdu nabirala suhe veje, mi je rekel: - Tonček, ampak nekoč bomo imeli tudi mi svojo streho nad glavo ... Ali pa crknem ... Ne bom zmerom v državnih hišah. .. ne bom ... In šele zdaj smo vsi skupaj zares opazili majhno hišo, ki je bila tik pod "našo" vilo. V njej so živeli Vajngerlovi ... Star moški in stara ženska. Tudi ta hiša bo naprodaj, so nam povedali. Bila je to dolga, nizka hiša, s kuhinjo in eno sobo ter dolgim hlevom in zapuščeno svinjsko kuhinjo, ki sta jo Vajngerla upo¬rabljala za nekakšno kamro ... Ko je v veliki hiši še ivel Himmler, je v tej hiši živela služinčad in v svinj ski kuhinji kuhala krmo za živino ... Zdaj živine ni bilo in Vajngerla sta si uredila kar prijetno majhno domovanje. In ko je ata izvedel, da Vajngerl ne bo licitiral za to hišico, ampak se bo preselil z ženo nekam drugam, se je v hipu odločil... Poklical nas je vse na vrt ob gospodarski hiši in pokazal dvajset metrov navzdol, kjer je stala podolgovata hišica: - To bo zdaj naša hiša! - Si nor, kje boš pa dobil denar! je vzkliknila mama. - Bom že .. Ob prodaji je bilo potrebno položiti nekaj denarja za kavcijo, potem pa so posamezni kupci licitirali. Ata Ili imel vsega denarja za kavcijo. Ni vedel, kaj naj stori. Z mamo sta bila tiha, prepirljiva, nestrpna ... Nekoč pa je prišel veder s postaje. - Sef mi je dal preostali denar ... Je rekel, da bom vrnil, ko bom imel... - Ampak, kaj če bo oni kupec imel še več denarja, je glodalo mamo ... Izvedeli smo namreč, da se za to hišico poteguje še nekdo drug, ki ga nismo poznali... Kako je potem potekala tista licitacija, kako je ata dvigal ceno, nisem nikoli izvedel... Mama in otroci smo čakali na dvorišču in gledali, kdaj se bo ata vrnil z občinskega ljudskega odbora. Prišel je mračen in jezen, toda mama, ki ga je dobro poznala, je rekla, da se samo dela ... Peljal nas je spet na rob vrta in pokazal hišico, na katero smo šele te dni postali zares pozorni. - To je naša hiša ... Naša lastna ... Naš novi dom. - Kaj se pa delaš! je rekla mama in objeli smo se in srečno skakali po travi ... To zdaj ni bila več podolgovata hiša starih Vajngerlov, to ni bila več nekdanja Himmlerjeva svinjska kuhinja, to je bila naša prva lastna hiša ... Vsi smo čutili, da vila nekako ni bila po naši meri. Nič nam ni bilo žal, da se bomo poslovili od parketa, brušenega stekla, zelenih pol¬knic ... Šli bomo na naše ... Nič ni pomagalo, da so naju ravno takrat s sestro v šoli na veliko učili, da je privatna lastnina največje zlo in da je največja vred¬nost skupna lastnina ... Ne, tudi midva sva bila srečna, da bo nekaj naše ... Prejšnje hiše so bile Pi1cove in državne, ta majhna, svetlo rjava, obledela, k hribu stisnjena jerebica pa bo naša. In smo se preselili.iko sta Vajngerla odšla ... Ker sta odnesla s seboj tudi stvari, ki niso bile nujne, tako na primer železne kolobarje na štedilniku, se je ata še nekaj tožil zaradi njune lakomnosti. Mama ga je komaj pregovorila, da ni še bolj letal okoli advokata ... In res se je zdaj obnašal kot pravi gospodar ... Kar naprej je govoril moja hiša, moj vrt, moj studenec ... Takrat smo zelo težko živeli ... Da smo lahko plačali letni obrok, smo pokosili vse škarpe ob železnici, ata je najemal pri kmetih, ki niso zmogli dela, travnike in vse poletje smo spravljali seno. Na pomlad, ko je imelo ceno, ga je ata prodal. .. To je bil le del dolga! Drugi del je prislužil s teletom. Liška je vsako leto povrgla telička, ki smo ga lepo krmili in ko je bil najlepši in najbolj neugnan, ga je ata prodal ... Nismo bili preveč žalostni, čeravno smo se kisali, saj smo vedeli, vsak teliček je en obrok... Ata je kamro preuredil v veliko sobo, kuhinjo je povečal in na stene pritrdil porcelanaste ploščice, otroci smo spali v svoji majhni sobici ... Z bratom nekaj časa v skupni postelji, sestra seveda sama ... Tu sem preživljal svoja mlade¬niška leta, se ranjen od nesrečnih ljubezni skrival v sobi in pisal prve tako lepe in tako lepo žalostne pesmi, tu sem noro bral Cankarja in se ga učil na pamet, tu sem prvikrat bruhal od pijače ... Ata pa preurejal, popravljal, se napihoval ... Ko smo kakšno nedeljo jedli v kuhinji, je rekel: - Bi rad vedel, koliko Pesničanov danes je v tako rihtani kuhinji, kot je naša ... - Ja, boš tiho! ga je pokarala razumna mama ... Vsi smo morali delati. Ko*smo poleti vozili domov tisto seno, ki ga je potem ata pomladi prodal, smo bili včasih na koncu moči. Pod streho smo st1ačili kak dan tudi po tri vozove sena. Ata je metal na podstrešje, mama je sprejemala z vilami ob odprtini na pročelju, sestra je "vozila" z vilami seno po podstrešju, z bratom pa sva ga neusmiljeno tlačila za streho, trem ove , opeko ... Bili smo premočeni, črni od prahu in ko smo se na koncu svojih moči potem spustili po lestvi na tla, so nam noge drgetale, telo pa klicalo po hladni vodi ... Ata pa je rekel: - Skoda, da nimamo še vsaj treh voz sena ... - Si nor! smo vzkliknili ... - Bi lahko pomladi prodali ... Hišo smo ljubili vsi, največje načrte pa je imel z njo ata ... Kar naprej! Iz te hiše smo tudi odhajali v svet. .. V solzah smo se ločevali ... najprej od sestre ... potem sem šel jaz ... potem brat. Midva sva šla v okolico Maribora za učitelja, brat, najmlajši, najbolj nenavaden pa znenada najdlje ... Na morje Za mornarja ... V tej hiši sem spoznal, kaj je slovo kaj je mati, ki ostane sama, kaj oče, ki mu drgeta brada, pa noče pokazati ... Toda v hišo sem pripeljal tudi nove prijatelje in potem dekle ... Iz te hiše, hišice sem šel k poroki, v njo sva z Milko prinesla malo Mojco ... Ta hiša je bila jaz, je bila mi ... Potem je brat pošiljal domov svojo mornarsko plačo in ata še vedno ni imel miru, čeravno ni bil ne več mlad in ne več zdrav ... Porušili so najprej pol hiše in ob njej začeli graditi novo ... Ko je bila ta napol gotova, so porušili še preostali del naše prve prave hiše, hišice ... Zelo mi je bilo hudo po njej. V njej so bili moji spomini, moje pravo otroštvo in mladeništvo. O njej sem sanjal v Bileči pri vojakih... Zdaj pa so jo porušili, umorili in zgradili novo. Kako sta ata in mama skoraj sama zgradila novo hišo na istem mestu, ne vem ... Sestra in njen mož, brat, ko je bil na dopustu, sosedje so pomagali, jaz prav malo ... Študi¬ral sem, pisal, se iskal... redkokdaj sem imel čas. In zdaj stoji tam nova dvostanovanjska hiša in o rumeno rjavi jerebici ni več sledu ... Toda eno stanovanje je prazno ... Otroci stanujemo v mestu, v stanovanjih ... Ata in mama sta sama ... V novi hiši. In ata je zmeraj kaj bolan. Najbolj je nesrečen, ker ne more več delati ... Zadnjič sem hotel obiskati vse naše hiše ... Peljal sem se do Pilcovega posestva. Nisem verjel očem. Veliko gosposko poslopje sicer še stoji, na več mestih je počeno, rane nevarno zevajo ... Nekaj čud¬nih ljudi me je gledalo izza razbitih šip. Ribnika ni več. Odlagališče smeti, štedilnikov, koles, dežnikov ... kot nek neresničen nenaseljen svet. .. Ni vrb žaluj k in povodnega moža zdaj res zagovoto ni. Baje se je pred leti pripeljala s svojim možem ~z Nemči¬je, da bi videla dom svojega otroštva ... Ko je zagle¬dala hišo, je ustavila mercedes, se razjokala, obrnila avto ter se odpeljala ... Tako ravnajo ljudje s skupno imovino ... Tudi one mile hišice na hribu, kjer se vidi sonce od vzhoda in zahoda, ni več. Ker je bila manjša in iz ilovice, je propadla še prej. Kupček opeke, kot krasta na rani, te na vrhu hriba spomni, da je nekoč tu stala hišica mojega zgodnjega otroštva ... Res, zdaj neznani ljudje gradijo na istem mestu drugo hišo ... Tista vila ob postaji še stoji Nekoč je bila gosposka, skoraj pregosposka za nas Tudi ta zdaj propada.Še se drži... a koliko časa še ... In one podolgovate rumeno rjave jerebice ni več, smo rekli... Tudi prenovljena kuhinja, na katero je bil oče tako pono¬sen, je izginila in seno za tramovi ... Zdaj je tam lepa nova hiša, kakršnih je v Sloveniji stotisoče ... V njej sta ata in mama. Koliko časa še? Rad grem k njima ... Toda nikoli ne rečem: - Grem domov ... Ampak grem v Pesnico ... Grem k ateju in mami... Nikoli pa domov ... nikoli več. Toda skoraj sta imela nesrečo tudi s to novo hišo.Ob njej imata le malo svoje zemlje, okrog in okrog je zemlja, ki je "društvena imovina" in z njo zdaj gospodari agrokombinat. Ker pa se mu ne splača, da bi jo obdeloval, jo je podaril nekemu podjetju za zbiranje starega papirja. Ti so začeli cel hrib z buldo¬žerji zravnavati, kot oaza pa je ostala naša najnovejša hiša in vrt okoli nje. Ker pa so živo zarezali v zemljo,je začel plaz odnašati najprej vrt in potem že tudi vogal hiše ... Starša sta se morala izseliti ... Lahko si mislite ostarelega očeta in mamo, kako sta gledala, kaj se godi z njuno hišo in zemljo oo. No, potem so napako vsaj delno popravili in hišo utrdili tudi na tistem nevarnem vogalu. A zdi se mi, kot da nimata več pravega veselja z njo ... Ni čudno, da ata pravi, da bo vse skupaj vzel hudič oo. Sam seveda ne mislim tako, četudi je res, da so vse druge naše hiše ali že umrle ali umirajo. Zakaj pa sem se prav danes, ko ležim na pogrnjeni postelji v sobi nekega tujega hotela, spomnil na naše hiše, ne vem. Morda je kriv dež, ki škreblja na okno. Morda je tu vse tako tuje, da se človek nehote spomni na nekaj domačega, svojega, pozabljenega ... Kakor je pisal Cankar o svoji izbah, tako bi lahko jaz o naših hišah: Spominjam se na naše hiše s toliko prisrčno st jo, kakor na svoje prijateljice in ljubice oo.

Kdaj se je začel moj ata zanimati za čebele, ne vem natančno. Zagotovo pa šele na "stara leta". S čebelami je dosti dela, potrebni so panji, posebne naprave, celo posebna obleka s klobukom, ki ima nekakšno mrežico za varovanje pred čebeljimi piki. Čebele jemljejo človeku tudi dosti časa. Po vojni, ko je ata delal na železnici in potem pri kmetih, kadar ni bil v službi, za čebele kajpada ni bilo časa. In za nas siromake so bile tudi nekaj "gosposkega". Med smo si zato zelo redko namazali na kruh in prav spomnim se, da so nam kdaj pri kakem kmetu dali kos kruha, s katerega je pomalem tekel med, ki smo mu pravili tudi strd, mi pa smo lizali skorjo in lovili med, ki je lezel po njej ali skozi luknje v sredici, ter odlašali, kdaj bomo zagrizli v sladko in sočno dobroto. Kljub temu, da nismo imeli čebel, pa je ata obžaloval vsako čebelo, ki je pičila: njega ali katerega od nas otrok, ko smo bosopetili po travi in deteljici. - Uboga, med je nabirala, zdaj pa bo umrla. - Zakaj uboga, saj je ona pičila? In zakaj umrla? smo spraševali. - Čebela ni kakor osa, je pojasnjeval ata. Ima tako želo, da ga ne more izdreti in zato umre, kadar piči. Uboga. pobočje pod n~)vo hi.šo nekoliko. pod. brajdami krasil nov Partljičev čebelnjak. Ata se Je vpisal V čebelarsko društvo, k piši je pričel poštar poleg Ribiča in upoko¬jenske Vzajemnosti prinašati tudi Čebelarja in prav kmalu nama je s hčerko ob obisku postavil na mizo dve steklenički, povezani z najlon papirjem. _ Nata, moj prvi med. Včeraj smo žlajdrali! Morda sva z Mojco pokazala premalo veselja, morda nisva niti vedela, kaj pomeni žlajdrati in kaj vse je mors! ata narediti, da nama je lahko poklonil svoj prvi med. Mam~ j~ priučil in nekoli~o prisilil, da mu je pomagala: Mislim, da so poleg nbolova zdaj postale čebele njegova nova strast. Seveda je imel s čebelami razne nezgode. Nekoč ga je ena ri~ila v uho in .P?tem zlezl~ v sl.uhovod in za vraga je ru mogel spraviti ven. PraVI, da Je še dolgo živela v njegovem ušesu, potem pa je le šel k zdrav¬niku, kimu najprej ni niti verjel, potem pa je le spravil na svetlo mrtvo čebelo. Ata jo je kajpada obžaloval, nekaj iz u~miljenja, nekaj pa tudi zato, ker je bila zdaj v njegc)ve.m čebelnjakuvena če?e~a manj. Mislim, da se je nal~edIl ~a.dobrega ce?elafJa In nazadnje smo med celo prodaJalI. Kot nekaj posebnega pa mi ga je vedno dal -;a Mojco v Ljubljani ali za Milkino mamo v Varaždinu. Vendar na očetove čebele nisem nikoli posebej mi~li~; dokler. ni zares zbol~l.. Ko je lezal nekaj mesecev bodisi doma bodisi v bolnici so ga začele skrbeti čebele. Precej je zameril bratu Fran(~iju, ker se premalo briga zanje. Od mene sploh ni pričak?val, d~ bi lahko mislil ali skrbel zanje. Nikoli nise}Il bil praktičen človek. Za to je bilon pri hiši ali pa franci. _ Ceb~le mi bojo zbolele, dobile bojo uši, nihče pa ne dimi čebelnjaka, je tarnal.In od takrat so se tudi nam smilile čebele, pa četudi so nas pičile in smo bili ote čeni . Ko sem pred več leti prišel k ateju na obisk v Pesnico, mi je zarotniško pokimal in rekel: - Pridi pogledat, kaj sem pridelal! Šla sva mimo vrta med tistih nekaj sliv, ki jih je nasadil na svojem majhnem posestvu, če smemo tako imenovati deset arov okoli nove hiše. Pokazal mi je nekakšno škatlo sredi trave. - Čebele! je stegnil roko. - Čebele, od kod? sme se začudil. Ššš! je rekel in me utišal. Potem mi je povedal, da so od nekod priletele čebele, ki so se rojile. En roj je obsedel na naši plavkici, kakor pravimo tistim skrivenčenim dreve¬som, ki rodijo zgodnje slive, iz katerih potem žgemo žganje. Mama mu je pokazala grozd čebel, ata pa je vzel škatlo in splezal na drevo. Ker še ni niti dobro vedel, kako se ogrebejo čebele, je odžagal vejo in jo odnesel v škatlo z rojem vred. Pač, nekaj čebel ga je popikalo, druge so ko nore vršele okoli njega in vej, toda večino je postavil na tla v škatlo. In kjer je matica, tja čez čas sedejo vse čebele. Zvečer so se umirile, potem je zbil iz desek en sam panj, dal vanj, kar je treba, in potem še čebele. Nekaj časa je molčal v strahu, da ne bo kdo pri~el iskat čebel, potem pa je svojo najdbo zaupal čelJelarju Dajčmanu, ki je prišel k hiši, poučil ateja o n:1jnujnejšem in mu seveda povedal, da samo z enim panjem in enim rojem čebel ne bo nikak čebel ar. In tako je šlo naprej, dokler se ni ata izuril, nakupil nove panje, dobil, 14:upil ali ujel nove roje in postal čebel ar . Brat je v mestu sam zvaril veliko železno ogrodje za nov čebeljnak in čez nekaj časa je - Saj bom jaz, je rekel Franci. - Ja, zdaj je že tako prepozno. Ko smo ga nazadnje pripeljali iz bolnice domov in ko so nam zdravniki povedali, kako zelo so ateju šteti dnevi, so ga čebele prav obsedle. Ležal je v kuhinji na kavču, pozorno vlekel na uho, kaj se dogaja v hiši in okoli nje in se grozno mučil in mučil. - Kdo je pozdravil? Se je pripeljal avto? Je mogoče Tone prišel iz Ljubljane? Ni nekdo poklical? je nemočen spremljal zvoke in šume in tudi precej izmučil mamo. Vsem se je pravzaprav najbolj smilila mama, čeravno je umiral ata. In kakor se rado zgodi pri bolnikih, ki imajo raka,.je ata kakih štirinajst dni pred smrtjo tako rekoč čudežno ozdravel. Ozdravel "pod narekovaji", kot rečemo. Zunaj je bil maj, ki se je prevesil v junij. Presunilo me je, ko mi je nekoč komaj izdavil stavek: - Kako lepo vreme imate? Kako vam sije sonce! Kot da je spoznal, da ne sije več zanj. In ko je prišlo to čudežno poboljšanje zdravja, smo ga peljali, naj¬večkrat brat in mama, na balkon hiše, kjer je spet opazoval Pesnico, železniško postajo, sadovnjak in kajpada čebelnjak pod brajdami. - Čebele, čebele, zakaj ne morem do njih! Postajal je vse bolj agresiven. Čebele so postale njegova fiksna ideja. Mama se je jokala, saj je vedela, da s čebel ami po atejevi smrti ne bo vedela kaj početi, a se je delala, kot da bo že skrbela zanje. Neko nedeljo, ko sem bil ravno na obisku, so se rojile. Mama mi je dajala neke znake, češ naj grem z njo na dvorišče. In res, na spodnji plavkici je že bila črna kepa čebel, druge pa so norele okoli drevesne krošnje, ki je ravnokar odcvela. Mama je bila v očitnem precepu. Ali rojenje č~b~l zal!lOl~i in pu Eva jakše, da odletijo, če ne danes pa jlltn zjutraj, al~ pa P?ISCe nekoga, ki jih bo spravil v nPY panj m. v c~belnJa~. To pomeni, da bi morala takPJ poved~tI. at~Ju, da cebele rojijo. Bala se je njegoveš Vz~~n:lfJenJa, .morda celo blazne ideje, da bi poskljs!l hodI.tI, ~esyar ru mogel že nekaj mesecev; skratka da pi ga rojenje cebel ne zmučilo čez normalno mejo. Ata pa je s~veda že začutil, da imava nekaj za bregom, čerayno Je ležal v ku~inji, jaz pa sem hodil z mamo 0);011 dreves. Mama Je celo od jeze metala grude zemlje v čebele; mogoče pa je mislila, da bojo odletele. Fotem sva se le odločila. Vedela je, da sosedov Diago pozna nekega fanta iz Gačnika, ki se tudi ukvarja s čebe~ami, poiskal sem Draga, sedla sva v avto in se odpeljala v Gačnik. K sreči je bil fant doma; bil je rav~o ~as kosila, pa je pustil kosilo, vzel zaščitno otJleko m ze smo se vrnili k naši hiši. Zdaj je ata že sedel na b~lkonu. Z marr'? sva poiskala kartonsko škatlo in fant ki sem mu po~abil i~e, je ~el k 9revesu, da bi snel ;oj, posadil matIc.o.v skatlo .m p~)Cak~l, da se vse čebele preselijo k ~JeJ.y Prav hitro Je pntekel nazaj, rekoč, da tako di~JI~ c~?el,. kot S? naše, še ni spravljal z drevesa. KlJub zaščitni obleki so ga vsevprek popikale. Zdele so s~ mu napol domače napol divje. Obenem mi je razlotil, ka~o s~ lahko nek roj. tako skvari. Ata ni verjel, d:l so knv~ cebele, ampak Je trdil, da je fant navadna nerod~. OČl!n? sta. se pozn~l~ iz čebelarskega društva. F(ilnt IZ Gačnika Je bil tajnik društva, tudi ateja je doP~o p~znal s.sestankov. Vendar je ata trdil, da nima pc)Jm~ in da Ima. vse ~nanje samo iz knjig. Ujezil sem se in r~kel ateJl~, n~J ne kritizira človeka, ki je pustil nedeljsko kosilo m domače ter šel na Pesnico, da bi nam naredil uslugo. Fant je sicer študent tehnike v Mariboru, a zaljubljen v čebele. Ata je hotel s tem kritiziranjem, ki je z leti in boleznijo postalo njegova slaba razvada, pokazati tudi to, kako sovraži knjige, študente, teorijo in kako so prave izkušnje tiste, ki si jih človek pridobi z življe¬njem. To s knjigami je bilo pri naši hiši sploh zanimivo. Midva z mamo sva požirala knjige, sestra je brala, kar je morala v šoli in nekaj tudi iz veselja, brat ni maral knjig, ata pa jih je očitno sovražil. Kot nekaj tujega, neznanega, nasilnega, njemu nedoumlji¬vega. Vsi smo bili presunjeni, ko nam je mama povedala, da ji zadnja dva meseca svoje bolezni ne dovoli več, da bi brala. Hotel je, da bi se več čas ukvarjala z njim, ne pa sanjarila s knjigo v roki. Mama in sestra sta mu to kar nekam zamerili, čeravno sem ju jaz prepričeval, da zaradi injekcij morfija in bolezni niti ne ve, kaj govori, in da bo na žalost tako prej ko slej umrl in bo pač mama brala, kolikor ji bo volja in kolikor ji bo dovoljevalo zdravje. Vsi pa smo bili presenečeni, saj se je zdelo, da je sovraštvo do knjig tlelo v njem od otroštva, ko so mu jih priskutili v šoli kot nekakšno tujo učenost.Fant je ostal dolgo pri nas, dokler se niso čebele toliko umirile, da jih je zgrebel z drevesa. Medtem je prišel k ateju na teraso in prav lepo sta se pogovarjala. Ata mu je opisov al belezen in govoril o svojem večnem upanju, da bo jutri boljše in potem spet boljše, da mu bo pomagalo sonce in da bo čez čas spet šel k čebelam. Mami je zadrhtela brada, saj je dobro vedela, kako je z njim, vstala je, kot da godrnja, in se odšla crnihat nekam vstran. Potem smo to s čebelami uredili in fanta sem odpeljal domov. Dal sem mu tudi nekaj denarja. Ko sem spet prišel, se je ata jezil in mi hotel vrniti tistih nekaj novih jurjev, ki s~m jih dal študentu čebelarju. - Čebele so moje veselje, ne pustim, da bi mi to drugi plačevali ... Čeravno imam malo penzije, to bom že plačal, j~ govoril. Potem je bil spet nervozen, ker mu nihče ne dimi čebelnjaka in tako ne uničuje parazitov, 1Ci napadejo čebele. Franci si je našel čas, toda oba z mamo sta bila popikana, da je bilo veselje. Zanimivo, da se ateju nista nič smilila, ampak jima je očital, da pač ne znata in tudi nočeta ravnati z njegovimi čebelami. Franci je potem še res delal okoli čebelnjaka ... Potem se je spremenilo vreme in zdravje se je strašPo poslabšalo. Ves čas tega nenadnega začasnega ozdravljenja je ata jedel kot za stavo, čeravno ni bil nikoli niti povprečen jedec. Hotel je biti informiran o vsem, debatiral je in delal načrte. Toda njegove oči so ga izdajale. Bile so bolj svetlo sive kot sicer in nekam globje. Meni so se zdele panične. Globoko v njih je bila groza. Govoril je, da bo shodil, prinesel sem mu bergle za ta srečni trenutek, a v očeh je bila groza in strah. - Tone, zlizal se bom, mi je rekel, a oči so izdajale, da sam ne verjame. Spet je pokritiziral Francija, ker ne skrbi za čebele. - Ata, sam praviš, da so čebele ljubezen, po¬sebno veselje, nekak konjiček. Če tega ni v človeku, mu ne moreš zameriti. Tudi v meni tega ni. - Če bi samo enkrat, dvakrat šel v čebelnjak, bi jih vzljubil, mi je rekel. Tudi Franci. Potem so mi telefonirali, da je "ozdravljenja" konec in da. je ata spet zelo slab. Šel sem k njemu v petek, soboto in v nedeljo. Zelo se je mučil. Ni bil več pri zav~sti, ko sem ga zadnjič bril. Toda imel je strašno nemirne roke, ves čas je "delal" z njimi. Mami je včasih rekel, naj mu da puško s police, četudi nismo nikoli imeli nobene puške in je ata orožje sovražil. Meni se je zdelo, da se nečesa brani. Človek bi mislil, da se brani pred čebelami, da ga ne bojo popikale po glavi, če bi ne vedel, da se jih ni bal, da ga njihovi piki niso boleli in da je obžaloval vsako čebelo, ki ga je pičila. - Uboga, umrla bo, ker me je pičila ... Škoda zanjo, škoda ... Potem ga je bilo vsak dan manj in je ugasnil. Dva dni prej je bil Franci pri čebelah. Ko je izvedel za atejevo smrt, je bil še ves ote čen od pikov. Po obrazu in okoli oči. Baje si je ob novici najprej naglas očital, zakaj ni naredil ateju večjega veselja s čebela¬mi. In ob vsem hudem, ki nas je stisnilo za grlo ob prvi pravi izgubi v našem življenju, je bilo v zraku tudi vprašanje, kaj bomo s čebelami. Franci že pravi, da bi jih obdržali in da bo res skrbel zanje. Morda se je nalezel tiste ljubezni, o kateri je govoril ata. Jutri ga bomo pokopali. Če je kje kako božanstvo, morda gleda zdaj na zemljo neko veliko oko in vidi, da nam je umrl ata. A za to božanstvo, če kje le je, atejeva smrt najbrž ne pomeni niti toliko, kot je ateju pome¬nila smrt ene same čebele. Morda pa to vseobsegajoče oko le vidi atejevo žaro in potem neko grozno in tuje božanstvo mrmra, kar je mrmral ata ob vsaki mrtvi čebeli ... - Ubogi, umrl je ... škoda, škoda ... A če takega božanskega očesa ni? Morda je še v shrambi vsaj en kozarec atejevega medu. Ne bomo ga pojedli, naj ostane do konca sveta. Mi bomo živeli še nekaj časa naprej, mama bo lahko spet brala knjige in se vmes jokala, ko se bo spomnila na ateja in njegovo čudno prepoved, čebele bojo rojile morda

Ko se je ata vrnil iz vojske, nam je večkrat pripovedoval zgodbe iz najhujših časov svojega življe¬nja. Sam ne verjamem, da sem res ostal živ, je govoril. Najbrž mi je pomagala Devica Marija. - Devica Marija? smo se čudili. Kaj si jo videl? - Ne, pač pa sem imel njeno podobico ... - Kakšno? - Poslušajte! Saj veste, da so me kot Štajerca Nemci kar nasilno mobilizirali. Ves čas sem premišlje¬val, kako bi pobegnil k Rusom. A to je bilo smrtno nevarno; Nemci so vsakega ustrelili kot dezerterja, če je poskušal kaj takega. Potem pa so nam v Erlangenu rekli, da gremo na vzhodno fronto ... - Kje je Erlangen ? - Kaj je to vzhodna fronta? - Kolikokrat vam bom še povedal! Erlangen je nemško mesto ... Od tam smo šli v boj na Ruse, ki so se takrat že bližali Nemčiji. Vzhodna fronta je bila najbolj nevarna. Jaz sem si kar želel na vzhodno fronto, ker sem računal, da bom tam lahko pobegnil k Rusom, to je v Rdečo armado in k Stalinu ... Seveda sem se zelo bal, da bi prej ne padel, saj so takim vojakom, kot sem bil jaz, pravili kanonfuter ... - Kanonfuter? - Ja, nas, ki nismo bili Nemci, so poslali prve v boj, ko so še padale topovske granate ... To pomeni, da smo bili hrana za topove ... kanonfuter pač! In tako sem se odločil in šel zadnjo nedeljo v Erlangenu k maši v veliko Marijino cerkev. Saj pred vojno nisem bil kaj prida pobožen, celo norca sem se delal iz tega, da bi Marija brezmadežno spočela ... - Kako brezmadežno ... in kaj je to spočela ... ? - Če me boste kar naprej prekinjali, ne bom več govoril... Šel sem torej k maši in spovedi. Človeku je ljubo, da nima grehov, če gre na fronto ... Duhov¬nik, ki me je spovedoval, me je vprašal, če se bojim smrti. Rekel sem, da se bojim. Potem mi je dal drobno podobico Device Marije in mi rekel: - Če boš imel to vedno pri sebi, te krogla ne bo zadela. .. Marij a bo pazila na tebe... Samo pet mark mi moraš dati za podobico ... - Dal sem mu denar in skril podobico v žep na srajci. Nikomur nisem povedal, da jo imam. Nisem verjel, da mi bo podobica pomagala, a vseeno mi je bilo malo lažje pri srcu, ko so nas s transportom peljali iz Nemčije na Madžarsko in potem še naprej proti vzhodu ... In smo prišli na fronto! Boljše, da vam ne povem, kako je bilo. Krogle dumdumke, stalin ove orglice, granate, mine, bombe ... strašno ... Čisto smo se približali ruskim rovom. Tudi mi smo se zakopali. A Rusi so bili močnejši in naš komandir je ukazal umik ... Vsi so z veseljem bežali nazaj, čeravno so mnogi padali kot pokošeni, tako so Rusi žgali po njih. Jaz sem se potuhnil v rovu. A tudi jaz si nisem upal dvigniti glave iz rova in zaklicati Rusom, naj me ne ustrelijo, ker sem Slovenec in da sovražim Nemce in Hitlerja in da bi rad k njim ... Če bi le dvignil glavo iz rova, bi imel v njej luknjo. Saj sem poskusil z belim robcem, a so kar žgali po vsem, kar se je pokazalo izza okopov. Preveč pa tudi nisem upal kazati svojega namena, saj je prav lahko ostal kje v bližini kak nemški oficir, ki bi me takoj počil, če bi videl, da se predajam. Potem se je spustil večer in jaz sem se napotil proti ruskim rovom. A izgleda, da so se tudi Rusi umaknili ... Seveda sem tvegal, da me na mrtvi straži takoj ustrelijo, a tolažila me je podobica Device Marije ... - Kaj je to mrtva straža? - To je straža, kjer nihče ne zakliče stoj ili pucam, ampak kar ustreli ... Potem sem hodil za Rusi in jih našel. Takoj sem se predal, a neki ranjeni ruski oficir me je hotel vseeno ustreliti. Ti mene streljal, ti mene streljal! je vpil in kazal na rano v nogi in na mojo nemško uniformo. A neki drugi oficir mi je rekel, pojehaj z mano, Franc; ta me je rešil. Ne, pravzapav me je rešila podobica Device Marije. Potem sem bil pri Rusih, imeli so me zelo radi, bil sem v kuhinji ... - Saj to si nam že stokrat povedal, je rekla mama, ki je bila očitno že sita vedno istih atejevih zgodb. Mene pa je vsakikrat znova zanimalo. - Misliš; da te je res rešila Marija? - Seveda. Po vojni sem srečal v Mariboru Šnu-derlovega Tineja, ki mi je povedal, da je tisto noč padel cel naš vod, samo on je ostal živ. Za mene je namreč tudi mislil, da sem padel. In povedal mi je, da je ostal živ, ker mu je župnik v Erlangenu prodal podobico Device Marije. Meni tudi, sem vzkliknil in postalo nama je jasno, da naju je res rešila Devica Marija ... Vsi drugi so padli . ., - Saj ne veste, če ni kdo od tistih, ki so padli, tudi skrival podobico Device Marije? sem vprašal. _ Ne, ne, gotovo je niso imeli, saj drugače ne bi padli ... Z,lkaj pa sva Tine in jaz ostala živa ... ? Zato bomo vsako leto na dan Velike Gospojnice nesli svečo na Pekrsko gorco, da veste. Vsi bomo šli na božjo pot in na proščenju prižgali svečo pred Marijinim oltarjem ... Vsako leto, ti, mama in otroci ... _ Kaj pa kadar boš v nedeljo v službi ... ? je vpašala mama. _ BonI že rekel šefu postaje, naj me pusti ... Me bo pa Lešnik zamenjal... In res smo nekajkrat v prvih povojnih letih ob prazniku Velike Gospojnice, kakor pri nas pravijo velikemu šmarnu, odšli zgodaj zjutraj iz Pesnice, šli ob progi cez reko Pesnico, se spustili v gozd pri Dragučovi, jo mahnili čez Pekel in Šlosperg in po kakih dveh urah hoje prišli do Šempeterske gorce. Ker smo vstali še v mraku in hodili po rosi, nas je najprej zeblo, potem pa nas je ogrelo sonce, ki je že vzšlo za Š~mpetrom ... Na Gorci je bilo že veliko romarjev, pred cerkvijo so bili štanti, kjer so prodajali lecate in škiferce, pili smo sladko medico, odrasli pa tako, v kateri je bilo žganje ... Potem smo šli zatejem v cerkev, Ji;:.jer so lepo oblečeni duhovniki molili in peli, ministranti so držali neke posodice, iz katerih se je lepo dišeče kadilo, na koru so peli ob spremljavi orgel. .. Vsi smo bili nekam zamaknjeni in vzneseni in ker je šempeterska gorca zelo visoko, se nam je zdelo, da srflO blizu nebes. Ata je pokleknil in prižgal svečo pred Marijinim kipom, potem pa odšel ven, poiskal Šnuderlovega Tineja in druge moške; potem so pili in se šalili in zvečer je morala mama porabiti kar precej t)esed, da smo se odpravili. A tudi za nas otroke je lJil ta dan nekaj posebnega. Videli smo Dravo globOko spodaj v dolini, potem tam daleč BoČ in Donačko goro in ptujsko polje, predvsem pa ogr0111nO novih ljudi. v(~asih so se Šemtpeterčani in Košačani stepli in nekoč sem videl, kako je velik kamen zadel nekega moškega poleg mene, da se je zvrnil kot ustreljen in iz glave mu je lila kri ... Stekel sem k mami ves prestra~en in še nekaj dni se potem nisem mogel pomiriti. Tako smo hodili na Gorco nekaj let. Potem pa se je zgodilo, da šef postaje Pesnica ni več pustil ateju, da bi to avgustovsko nedelja hodil na božjo pDt, saj je tovariš Sajovic prav dobro vedel, da je religija le opij za delovno ljudstvo. In moj ata je bil delovne ljudstvo. Pa tudi ata sam je počasi pozabil na vojske, na Erlangen, na podobico ' Device Marije, na Gorcc in svojo obljuba. Kakšno leto s1110 še šli sami z mamo, potem pa tudi to ne ... Od takrat so minila dobra štiri desetletja. Ata se je postaral in zbolel, otroci smo odrasli, na Gorci ni bilo več nobenih proščenj in žegnanj. Življenje je teklo naprej, po svoje in drugctče, kot si je ata predstavljal. Prepričan sem bil, da je za vedno pozabil na Marijo in Gorco in sveče. Pred nekaj meseci je umrl za rakom in te dni sva šla z mame na njegov grob in prižgala svečo. Potem je mama rekla bolj sebi kot meni: .~ Eno svečo pa moram odnesti gor na Šempeter- sko gorco ... ~ Na Šempetersko? ~ Ja, ata me je prosil ... ~ Kdaj? ~ Kak mesec pred &mrtjo ... ~ Zakaj? ~ Ne vem. ~ Se je spomnil na Marijo? Je mislil, da bi mu lahko spet pomagala ... ~ Ne vem, ne spr~Šuj, je skoraj jezno rekla mama in videl sem, da ji je nadrobno zatrepetala brada in ustnice, kakor zmeraj, ko se je borila z jokom. - Pusti to, ne sprašuj, bom sama ... - Te bom zapeljal, mama ... - Ne, to bom sama uredila, pozabi, kaj sem rekla ... Ne vem, zakaj je mama tako reagirala. Mogoče ji je ata rekel, naj nam ne pove, da jo spet prosi, naj nese svečo na Šempetersko gorco in da spet računa z Marijo, da bi mu morda lahko pomagala. Morda pa ga je zapekla vest, da ni izpolnil svoje obljube in je želel pred smrtjo popraviti, kar se da. Vendar ne vem, kako bo mama sploh prišla gor, saj tudi že sama komaj hodi v breg ... Cerkev je zaprta, kako bo mama prišla do oltarja? Morda pa bojo zdaj zopet začeli s proščenji in božjimi potmi, ko so spoznali, da religija ni noben opij za ljudstvo in da tistim, ki verujejo v Boga in Marijo, celo pomaga živeti ... Jaz ne verujem, a kdo ve, kako bo, ko mi bo grozila smrt ... Nič, svečo kupim in se popeljem po poljski poti na Gorco! In se spomnim na otroštvo, s pogledom pobožam lesketa¬jočo se Dravo v dolini in potem poiščem Pobrežje, kjer je pokopan ata, le nekaj kilometrov od Marije, ki mu je enkrat pomagala, drugič pa nič več ... Smrt je vseeno večje božanstvo kot Marija. Na Gorci je tako lepo in tako visoko je človek ...

# data[].attributes.attachment_link.description
Sta dve Pesnici. Vas Pesnica in reka Pesnica'. Zato večkrat rečem, da sem svoja otroška leta preživel v in ob Pesnici. Baje je nekje pod Kozjakom še manjše naselje, ki mu tudi pravijo Pesnica, a ne vem prav, kje je to. V Pesnico so me prinesli starši, ko mi je bilo eno leto.

# data[].attributes.body
E-knjige in povezave:

https://www.biblos.si (člani splošnih knjižnic se le registrirate);

https://ventilatorbesed.com

//www.dobreknjige.si/

https://www.audibook.si/?download=&_branch_match_id=769871

# data[].attributes.body
https://www.bralnaznacka.si/

# data[].attributes.attachment_link.description
Izobraževanja Nastopi ustvarjalcev Zlata bralka, zlati bralec Izbori knjig Priporočilnica BZ zunaj Slovenije Medgeneracijsko branje Motivacijsko gradivo Gradiva, Mentorske prakse Beremo skupaj, NMSB 2020 Ostržkova knjižna polica