# data[].attributes.headline
30.04.2020р.                              А .Малишко "Чому, сказати , й сам не знаю". Виразне читання поезій.

# data[].attributes.subject
30.04.2020р.                              А .Малишко "Чому, сказати , й сам не знаю". Виразне читання поезій.

# data[].attributes.body
Історія написання «Чому, сказати, й сам не знаю…» Поезія А. Малишка «Чому, сказати, й сам не знаю…» живе в народі також як пісня під назвою «Стежина» (музика П. Майбороди). Усі сходяться на тому, що це — перлина української літератури, шедевр поета-патріота. Догорало чисте багаття його життя. Фізичні сили покидали Малишка, а розум, поетична пристрасть палахкотіли вогнем слова. «Стежина» створена 8 лютого 1970 року — за вісім днів до кончини поета. Це останній відомий твір Андрія Малишка, його лебедина пісня.

# data[].attributes.attachment_link.title
Андрій Малишко – Стежина | OnlyArt

# data[].attributes.attachment_link.description
[separator headline=“h2″ title=”Андрій Малишко - Стежина”] Чому живе, і сам не знаю, В моєму серці стільки літ Ота стежина в нашім краї Одним одна коло воріт. Де ти, моя стежино, Де ти, моя єдина? Ота стежина в ріднім краї — Одним одна коло воріт? Дощами мита-перемита, Снігами вметена у даль. Між кр…

# data[].attributes.headline
05.05.2020р.              Правопис часток  не і ні з різними  частинами мови

# data[].attributes.subject
05.05.2020р.              Правопис часток  не і ні з різними  частинами мови

# data[].attributes.attachment_link.title
«Не» з різними частинами мови. Онлайн-курс з підготовки до ЗНО "Лайфхаки з української мови"

# data[].attributes.body
Частка як службова частина мови. Частки формотворчі, модальні та словотворчі.

# data[].attributes.headline
06.05.2020р.                  Система образів роману "Портрет Доріана Грея". Втілення в образах головних героїв різних аспектів естетизму.

# data[].attributes.subject
06.05.2020р.                  Система образів роману "Портрет Доріана Грея". Втілення в образах головних героїв різних аспектів естетизму.

# data[].attributes.headline
Драматичний етюд  Олександра Олеся "По дорозі в Казку"

# data[].attributes.subject
Драматичний етюд  Олександра Олеся "По дорозі в Казку"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ПО ДОРОЗІ В КАЗКУ

Етюд на 3 картини

I КАРТИНА

Ліс. Ніч. Люде. Сплять, збираються спати. Убрання не має ознак нації й часу.

Він.

Юрба (старі, молоді; чоловіки, жінки, діти)

Дівчина.

Окремі голоси з юрби

- Сьогодні тепло так, що можна не вкриватись.

- Гляди, щоб вранці бігать не прийшлось та грітись.

- А так! Мороз одурювать уміє... Сховається на мить, усі роздягнуться, зрадіють, а він на тебе - стриб! Почав кусать і кров морозить в жилах.

- Ет! Що́ мороз?!. В кожух сховайся та й сиди, а от од голоду сховайся!..

- Останній хліб ми доїдаєм... Що́ далі будемо робити?!

Хлопчик. Я їсти хочу вже й тепер.

- Ми помремо всі з голоду...

- Не бійсь! До смерті ще далеко!..

- А знаєте, я чув, що можна жить любісінько травою і старості діждатись. Адже ж он живиться травою буйвіл, кінь, коза. Коли ми хліб увесь з'їмо, гайда усі на пашу!

- Ну, ти не смійсь! Пасися сам, коли не маєш чим трави наскубти... А нам Бог дав, крім рота,- руки.

- Чого ви завелись?! Скажіть ви краще - хіба трава людині не завадить?

- Дарма! Привикнути до всього можна

Авжеж! Як звикне буде жити

- Ми на́ зиму нагорнем гори сіна!

- Що? Й зимувати тут?! Та ми померзнемо.

- Хати збудуєм.

- А чим палити?

- Навколо - ліс! Палити є чим

- Я не про те кажу,- вогню ми де дістанем? Коли б огонь в нас був, ми б, може, й стежки не згубили...

- У лісі живемо, у лісі й заблудились.

- Ішли вночі.

- В цім лісі завжди ніч - вночі і вдень.

Він. Ні, ні! В цім лісі жить не можна. Дорогу треба нам шукати!

Сміх

- Еге, піди та пошукай! Шукали ми доволі... аж ноги покололи...

- Я щоку розірвав.

- Я око виколов.

- А в мене брата задавив ведмідь.

- Піди та пошукай ведмедя.

- Спитай у його. Може, знає він, де простяглась дорога...

- Куди йому питать ведмедя? Він борсука злякався вчора.

Сміх.

Він. Я не злякавсь! Мені здалось, що вовк ворушиться в кущах...

- Так ти б його за хвіст! Зідрав би з його шкуру, от і було б прикритись чим... А то поглянь, яка сорочка на тобі. Уся в дірках... Того тебе і дівчина не любе.

Дівчина. Це я? Так він же ще малий! Йому про це й гадати рано.

- І досі він за мамою сумує... Я чув, як раз вночі він кликав: "Мамо, мамо!"

Сміх.

- Ну, от! От, змалились! Чого сміятися, і що ви смішного в словах його знайшли? Коли б піти та пошукать, то, може б, і знайшлась дорога. Вона ж десь єсть, напевно.

- Дивись, який знайшовся оборонець! Ти свині з ним, бува, не пас?

- Це з тим, що борсука злякався?! У його батька не було свиней... У його батька був кобзар.

- Так він водив за руку батька!?

Сміх.

Він. Смійтесь! Ваш сміх мене минає.

Лягають останні. Дівчи́на підходе до нього й кладе йому на плече руку

Дівч[ина]. Мені тебе зробилось жалко... Я знаю, в тебе серце добре, як в дитини.

Він. Жалко! Правда: дітей жаліти тільки можна.

Дівч[ина]. Я іншого люблю. Мій молодий на цілий хутір швець. Усі до його йдуть. Поглянь, які мені він чоботи пошив! В інших вже давно побилися в дорозі, а в мене ще міцні, немов з колодки вчора зняті. А ти? Ти б що мені зробив? Ти так, як вітер! Сьогодні - тут, а завтра - там. Всі люде на роботі, а ти сидиш собі та граєш на сопілку. Неправду я кажу? Не сердься...

Він. Так, так... Боротись я не вмію, і не дало життя мені у руки зброї... Я слабкий... Ах, я найслабший від усіх!..

Дівч[ина]. Ти плачеш? Годі!.. Ну, дай, маленький мій, я слізоньки утру... Ну, веселіший став? Ну, заспокойся - не всім орлами бути!

Він. Орлами буть! Сидіти з швайкою і шкуру колупать - невже це єсть літання попід небом?

Дівч[ина]. Він не літає, він латає,- роботою він дужий...

Він. Кому потрібно те, що він там щось латає?!

Дівч[ина]. Тому, для кого він латає.

Він. А той - кому потрібен? Гробакам?.. Орел! Орли літають над землею, орли з-під хмар клекочуть і, наче дзвоном, клекотом до себе кличуть. Одних з землі здіймають, другим запалюють серця, на третіх жах наводять!.. Твій швець не був ніколи в небі, твій швець нікого не здіймав з землі угору, нікого і не кликав...

Дівч[ина]. Навіщо кликати йому, коли до його йдуть самі у хату люде?

Він. Про лет у небі я кажу. У хаті ж ніде й крил розправить.

Дівч[ина]. Зате сидіти є де. Тепло. Тихо. Громи там не гримлять і блискавки не палять.

Він. Я не боюсь небес! Мої відкриті груди!

Дівч[ина]. Зате землі боїшся. Тебе, пригадуєш, за щось ударив хлопець; ударив раз і другий, а ти замість того, щоб тут його схопити, стоїш собі та червонієш... А далі сльози - бризь! Кап, кап... До тину ти припав і плачеш...

Тиша.

Він. Ет! Коли б могла ти глянуть в душу... Яке там пекло! А скільки всі оці, що завжди сплять, накидали каміння в неї!.. О, чом я не такий міцний душею, як вони?! У їх душа, як кремінь: б'єш крицею по ній, а з неї іскри ллються. Їм очі зав'яжи на цілий рік, вони мовчатимуть, аби їм хліб було дістати можна вільною рукою. Удар їх батогом, вони не закричать від гніву. В очі плюнь і дай їм шеляг, вони тобі устами припадуть до рук... Вони міцні, душа їх - кремінь, а я слабкий. Мене стрілою ране навіть погляд злий...

Дівч[ина]. Ну, що ж? Терпи! Не всім же буть міцними: єсть - камінь, єсть - вода.

Він. Так... єсть - камінь, єсть - вода... (Дивиться на них). І справді, всі як камені лежать. Не дивиться їм грізно в очі "завтра". Наїлись хліба, ну, і досить. А завтра кору гризтимуть, а там траву...

Дівч[ина]. Я спати йду... (Іде й зникає в пітьмі).

Хтось (підводиться). Лягай лишень і ти, а то ти спати заважаєш. Удень сміються з тебе, то ти мовчиш, а уночі, як всі заснуть,- своя для тебе воля. Лягай! Ми знаємо і так, що в тебе без кісток язик.

Він. Я спати не піду, не ляжу. Вже світає...

Хтось ще (прокидається). А що таке? Ти й досі не лягав?

- Балакав з дівкою... Я чув усю розмову... Я чув, про що, ха-ха, орел наш клекотав! Ти знаєш, він орлом назвався дівці? Твій молодий мовляє що? Швець! А я - орел крилатий.

- Та ну? Ха-ха! Коли ми встанем ранком, я розкажу тобі про його матір. Вона й зимою ходила боса...

- Тому-то він, ха-ха, й не любе так шевців!

Він рушає.

- Куди це ти ідеш?

Він (суворо). Іду шукать дорогу.

Сміються.

- От, дурень! Гляди, там ще ведмідь тебе піймає!..

- Та він злякається! Злякався ж борсука! Він вернеться через хвилину.

Він. Ні, не вернусь!

Дехто прокидається.

- Про що говорите? Що сталося вночі?

- Та ось іде шукать дорогу.

- Від розуму не піде.

- Та що вам? Хай іде! Наколе ногу на колючку, прискаче зайцем дітям на утіху.

Він. Я, не знайшовши, не вернусь. Знайти я мушу. Душа болить. Я більше тут не можу жити. Тут можна одуріть!

- Ти йдеш? Ти справді йдеш?

- Лягав би та заснув, а то всю ніч не спав, з дівчатами балакав.

- Ні, справді, ти ідеш? Кажу ж, наколеш ноги.

Він пішов ліворуч і зник. Хвилину чути тріск і шелест.

- Що, він пішов? Я думав, він жартує. Ще пропаде!.. Агов! Вернись! (Пішов за ним).

Людей прокидається ще більше; деякі сідають, деякі встають.

- Пішов?

- Хіба пішов?

- Атож!

- Навіщо ж ви пустили?

- А як же ти не пустиш?

Тиша.

- Ще... згине!

- А шкода: нікому зла він не робив.

- Всі молоді - гарячі. І я колись хотів іти шукать дорогу. Уже і чоботи озув.

- Чому ж ти не пішов?

- Та так зробилося одразу страшно.

Хтось (вертається з лісу). Я не догнав його: гілля прокляте не пустило. Коли б було видніш, кривавий слід мене б довів до нього. Десь пахла кров, а де - не зміг я розібрати.

- Чого б ти не схотів! Якби було тут видко.

- Нащо б тоді й шукать дорогу?

- Нащо?! Щоб вийти з лісу.

Тиша.

- А десь тропа тут, певно, єсть! Не може буть, щоб люде тут ніколи не блукали. В такому лісі всяк заблуде!

- Звичайно, тут не диво заблудити...

Тиша.

- А що, як він дорогу знайде?

- Ти думаєш? Ха-ха! Той дурень?..

- Чого він дурень? Не був він зроду дурнем.

- Ну, не кажи сього! Він з посміху ніколи не виходив.

- Багато треба людям, щоб сміятись! Піти не так, як ходять люде, або зробить не так, як роблять всі,- то й осміять тебе готові!

- А звісно: люде людьми.

- Мені здається, на́йде він дорогу.

- Чого тобі здається?.. Ходили ж і без його.

- Мені здається, він ніколи б не пішов, коли б не знав, що тут десь близько стежка. Мені здається, він її шукав давно вже і знайшов.

Дівч[ина]. Коли б на землю він дививсь, то, може б, і знайшов, а то він дивиться угору. Збирається усе летіти.

- А крил не має.

- Малого й не стає... от шкода!

- Малого?! Ха-ха-ха!..

Тиша.

- Подумаєш! І не злякавсь піти у нетрі.

- Божусь, що він стоїть десь за кущем і нашу всю розмову слуха.

- Звичайно, в ліс злякається піти. Злякався ж вчора, кажуть, борсука?

Сміх.

- Чи найде він дорогу, а чи ні, а тут не можна довше жити.

- Ого, подумаєш, який знайшовся пан! Молив би Господа, що він створив тебе людиною і ти сидиш між нами, а не вартуєш псом майно абощо.

- Я вартував не раз у пана. Собака спав, а я ходив і прислухався. А це... життя хіба? Хіба я про таке життя раніше марив?

- Хо-хо! Чого ти в дідька забажав!

Дитячий голос I. І я про інше марив.

Дитячий голос II. І я.

- І я.

Грубі голоси:

- Це не життя - прокляття!

- Тюрма якась!

- Печера.

Чути далекий голос в лісі

- Що це кричить?

- Де? (Підвівши руку, до інших). А стійте... тихше... Я не чую...

- Та це тобі почулось.

- І я мов чув.

Чути крик знову.

- Це він кричить! Їй-богу, Він.

- Він нас знайти не може.

- А може, він попавсь ведмедю в лапи та кричить - рятуйте.

Знову голос.

- Він нас шукає... Агов! Гу-гу!

- Гу-гу!

Голоси:

- Гу-гу! Гу-гу!

- Ми тута!

- Ми ось де!

- Ага, знайшов? І сам тепер не радий!

- Ого, ого!

- Іди сюди!

- Піти б йому назустріч: піймав він, може, що... не донесе, не вдерже.

- Ходімо ближче.

- От ще - іти! Його ніхто не посилав,- хай сам же і шукає.

Голос (ближче). А де ви? Де ви? Сюди, сюди до мене!

- До його - чуєте? Він кличе нас. І як його вовки не з'їли?

- І не злякавсь! Відважний!

- Він, може, порося піймав та рота затулив йому, щоб свині не почули.

# data[].attributes.attachment_link.title
По дорозі в Казку - Олександр Олесь, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "По дорозі в Казку" (автор: Олесь Олександр). Читати повністю електронну книгу Олександр Олесь - По дорозі в Казку онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
05.05.2020р.                                Олександр Олесь "Чари  ночі"

# data[].attributes.subject
05.05.2020р.                                Олександр Олесь "Чари  ночі"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сміються, плачуть солов'ї
І б'ють піснями в груди:
"Цілуй, цілуй, цілуй її, -
Знов молодість не буде!

Ти не дивись, що буде там,
Чи забуття, чи зрада:
Весна іде назустріч вам,
Весна в сей час вам рада.

На мент єдиний залиши
Свій сум, думки і горе -
І струмінь власної душі
Улий в шумляче море.

Лови летючу мить життя!
Чаруйсь, хмелій, впивайся
І серед мрій і забуття
В розкошах закохайся.

Поглянь, уся земля тремтить
В палких обіймах ночі,
Лист квітці рвійно шелестить,
Траві струмок воркоче.

Відбились зорі у воді,
Летять до хмар тумани...
Тут ллються пахощі густі,
Там гнуться верби п'яні.

Як іскра ще в тобі горить
І згаснути не вспіла, -
Гори! Життя - єдина мить,
Для смерті ж - вічність ціла.

Чому ж стоїш без руху ти,
Коли ввесь світ співає?
Налагодь струни золоті:
Бенкет весна справляє.

І сміло йди під дзвін чарок
З вогнем, з піснями в гості
На свято радісне квіток,
Кохання, снів і млості.

Загине все без вороття:
Що візьме час, що люди,
Погасне в серці багаття,
І захолонуть груди.

І схочеш ти вернуть собі,
Як Фауст, дні минулі...
Та знай: над нас - боги скупі,
Над нас - глухі й нечулі..."
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Сміються, плачуть солов'ї
І б'ють піснями в груди:
"Цілуй, цілуй, цілуй її -
Знов молодість не буде!"

# data[].attributes.attachment_link.title
Чари ночі - Олександр Олесь, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Чари ночі" (автор: Олесь Олександр). Читати повністю електронну книгу Олександр Олесь - Чари ночі онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
04.05.2020р.                                    Олександр Олесь . Збірка поезій "З журбою радість обнялась"  Прочитати вірш "О слово рідне! Орле скутий"

# data[].attributes.subject
04.05.2020р.                                    Олександр Олесь . Збірка поезій "З журбою радість обнялась"  Прочитати вірш "О слово рідне! Орле скутий"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
УкрЛіб - скорочення від Ukrainian Library (українська бібліотека). Метою створення цього сайту було зробити українську літературу доступною для всіх, хто бажає її читати.

УкрЛіб © 2000 - 2022, Євген Васильєв
При використанні матеріалів сайту, посилання на УкрЛіб обов'язкове.

УкрЛіб - читати повністю книги українською мовою
Сторінку згенеровано за 0.028909 сек.

# data[].attributes.attachment_link.title
О слово рідне! Орле скутий!.. - Олександр Олесь, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
УкрЛіб - скорочення від Ukrainian Library (українська бібліотека). Метою створення цього сайту було зробити українську літературу доступною для всіх, хто бажає її читати. УкрЛіб © 2000 - 2022, Євген Васильєв При використанні матеріалів сайту, посилання на УкрЛіб обов'язкове. УкрЛіб - читати повністю книги українською мовою Сторінку згенеровано за 0.028909 сек.

# data[].attributes.headline
27.04 - 28.04 2020р.                 Олександр Олесь. Життя і творчість митця. 

# data[].attributes.subject
27.04 - 28.04 2020р.                 Олександр Олесь. Життя і творчість митця. 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Олександр Іванович Кандиба назавжди увійшов в історію українського письменства як видатний поет-символіст і талановитий драматург. Для публікації творів використовував псевдонім Олександр Олесь. Його творча спадщина надзвичайно багата - тут і поезія, і драматичні твори, і проза, і публіцистика, і літературно-критичні статті. Багато перекладав твори світової класики, бо добре знав російську, білоруську, польську, сербську, болгарську, німецьку, англійську, арабську мови.

По батьківський лінії його рід походив з чумаків, по материнській - з кріпаків. Батько, Іван Федорович, працював на рибних промислах в Астрахані, де й утопився у Возлі, коли Сашкові було 11 років. Мати Олександра залишилась сама з трьома дітьми. Виховувала дітей в любові. У чотири роки Сашко уже вмів читати. Незабаром перед ним почала відкриватися чарівна поезія Шевченкового "Кобзаря" .

Олександр Олесь народився 5 грудня 1878 року в м. Білопілля в Лебединськім повіті Слобожанщини, Сумської області. Тут Олександр Олесь закінчив початкову школу й двокласне училище, а у віці 15 років (1893) вступив до хліборобської школи у містечку Деркачінеподалік Харкова. Там Олександр брав участь у випуску рукописних журналів "Комета" та "Первоцвіт", в яких з'являються його перші вірші.

Став вільним слухачем агрономічного відділення Київського політехнічного інституту, незабаром через матеріальні нестатки Олесь змушений був залишити його. Працює в херсонських степах.

1903 Олесь вступив до Харківського ветеринарного інституту. Під час навчання в університеті , паралельно працює на Дарницькій скотобійні.

Визначальним фактом у житті Олександра Олеся стала поїздка на відкриття пам'ятника І. П. Котляревському
в Полтаві. В цей час він познайомився з Борисом Грінченком, Михайлом Коцюбинським, Лесею Українкою.

Творчість Олександра Олеся виразно поділяється на два періоди:

в Україні (1907-1918);

в еміграції (1919-1944).

Від 1909 року Олесь позначає обкладинки своїх книжок спершу з варіянтами (Кн. ІІ, Т. ІІІ), а від "Драматичних етюдів" послідовно використовує позначення "Кн." плюс римська цифра, яка відповідає порядковому номеру збірки.

У 1905 р. альманах "Багаття" вперше публікує твори Олександра Олеся.

За 1907-1918 рр. поет створив шість книг: "З журбою радість обнялась" (1907). Становлення поета припадає на часи революційного піднесення визвольного руху. За сприяння відомого історика Олександри Єфименко, яка високо оцінила вірші молодого автора, на кошти українського громадського діяча Петра Стебницького у 1907 р. виходить його збірка поезій "З журбою радість обнялась" під псевдонімом Олександр Олесь. Творами талановитого поета-лірика захопилася освічена громадськість, з нетерпінням очікуючи нових видань. книжка "Драматичні етюди" (Кн. IV, 1914).

1909 року вийшла друком збірка "Будь мечем моїм!.." (1909, авторська назва була знята цензурою, тому книжка вийшла під заголовком "Поезії. Кн. ІІ"). 1911-го - третя збірка "Книжка третя".

Подорож Гуцульщиною у 1912 р. збагатила поета незабутніми враженнями. Описуючи храмове свято в с. Криворівня, він із захватом згадує барвистий одяг верховинців, які спускалися з гір у долину. "Неначе квітки, що ростуть на горах, ожили і сходять до Черемошу, щоб напитися студеної води. Зачервоніло незабаром усе біля церкви.., наче розцвів нагло квітник або хто розкидав червоне, як мак, багаття... Я стояв, дивився і не міг надивитися на сей прекрасний народ, що не зазнав панщини, що зберіг вільну душу, мову і старосвітські звичаї, повні краси". Зустріч з Гуцульщиною знайшла втілення у поемі "На зелених горах" (1915): в ній "країна див" асоціюється з вільним духом українського народу. Тоді ж, 1912 року, О. Олесь познайомився та провів кілька днів у Карпатах з І. Франком (який справив на нього "надзвичайно файне враження"), з В. Гнатюком, О. Кобилянською, М. Коцюбинським.

У 1913 р. Олександр Олесь побував в Італії, написав низку віршів ("Мов келих срібного вина", "Італійська ніч підкралась", "В долині тихий сон летить"), які збагачують українську мариністичну лірику, тобто пов'язану із зображенням морських пейзажів. Поет радісно зустрів повалення самодержавства. Він, як і всі прогресивні діячі, гостро відчував національне поневолення народу. В "Юнацькій пісні" (1915), присвяченій синові Олегові, що згодом стане відомим поетом під ім'ям Олег Ольжич, Олександр Олесь передбачав крах імперії, адже сини України піднімалися у кожну епоху на священну боротьбу:

Земля розступилась! І з праведних трун
Виходять Хмельницький, Мазепа, Богун!
І з Волі знімають кайдани міцні,
І слізьми співають щасливі пісні.

У 1917 р Олександр Олесь видає нову книжку поезій, в якій особливу увагу привертає цикл "З щоденника. Р. 1917", наснажений урочистими інтонаціями, що передають перші кроки у виборюванні національної самостійності. Ліричний герой віршів циклі схвильований бурхливими подіями будівництва української державності, йому аж не віриться, що над поневоленим упродовж довгих віків краєм засяяло сонце свободи.

Після більшовицького жовтневого перевороту Олесь опиняється за кордоном (1919). Еміграція стала трагедією життя Олеся. Після еміграції за кордон оселяється і періодично живе в Будапешті, Відні, Берліні, Празі. Олесь видає за кордоном ряд збірок, основна тема яких - туга за Україною:

Душа розірвана, як рана...
Бальзам далеко так, як сонце,
А сонце, сонце, як і щастя,
Там, там, лише в краю коханім.

("В вигнанні дні течуть, як сльози")

Він також слідкує за літературними процесами в радянській Україні. На твори, писані Павлом Тичиною на замовлення партії, Олександр Олесь відгукнувся віршем-докором "І ти продався їм, Тичино...".

Поет хоче відвести душу в сивій давнині, він багато пише про міжусобиці княжої доби, які призвели до занепаду Київську Русь. Певне, ця тема була навіяна кривавою громадянською війною в Україні (так з'являється збірка "Минуле України в піснях", видана 1930 р. у Львові).

Поета-вигнанця хвилюють жахливі вісті про голодомор 1933 р. в Україні, про арешти і розстріли української інтелігенції, зокрема про розправу над особистим приятелем - письменником Антоном Крушельницьким та його дорослими синами Іваном і Тарасом у грудні 1934 р. Трагедія, яка спіткала добре знайому родину Крушельницьких, стала імпульсом до написання за кілька днів січня 1935 р. драми "Земля обітована".

Тяжкими були останні роки Олександра Олеся. Гітлер розчленовує Чехо-Словаччину, яка прихистила поета. Угорські фашисти в крові затопили проголошену державність Карпатської України. У вересні 1939 р. спалахнула Друга світова війна. Поета не покидають тривожні думи про сина Олега - активного учасника руху Опору.

Восени 1941 р. юнак побував у Києві, мріючи про відновлення української державності. Та боротьба була нерівною: нацисти схопили Олега Ольжича і в червні 1944 р. закатували в концтаборі Заксенгаузен. Так передчасно обірвалося життя відомого вченого-археолога і талановитого поета. 22 липня 1944 року Олександр Олесь помер у Празі, невдовзі після того, як одержав повідомлення про загибель сина Олега Ольжича. Похований на Ольшанському кладовищі в Празі.

У 2010 році в м. Білопіллі було встановлено пам'ятник Олександру Олесю.

Помер Олександр Олесь 22 липня 1944 року в Празі, де його і поховали на Ольшанському цвинтарі. 3 січня 2017 року стало відомо про ексгумацію тіл Олександра Олеся та його дружини. Пізніше родичі поета погодились на перепоховання поета в Україні.

# data[].attributes.attachment_link.title
Життєвий і творчий шлях Олександра Олеся

# data[].attributes.attachment_link.description
Олександр Іванович Кандиба назавжди увійшов в історію українського письменства як видатний поет-символіст і талановитий драматург. Для публікації творів використовував псевдонім Олександр Олесь. Його творча спадщина надзвичайно багата - тут і поезія, і драматичні твори, і проза, і публіцистика, і літературно-критичні статті. Багато перекладав твори світової класики, бо добре знав російську, білоруську, польську, сербську, болгарську, німецьку, англійську, арабську мови.

# data[].attributes.headline
07.05.2020р.                                 Службові частини мови. 

# data[].attributes.subject
07.05.2020р.                                 Службові частини мови. 

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
на всі двісті

# data[].attributes.attachment_link.title
СЛУЖБОВІ ЧАСТИНИ МОВИ: як розрізнити?! 🤯 [Типове завдання ЗНО]

# data[].attributes.headline
Виконати завдання до теми

# data[].attributes.subject
Виконати завдання до теми

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталя Ільченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Написання складних  прислівників

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Відеорепетитор української мови

# data[].attributes.attachment_link.title
Правопис прислівників. Українська мова. Відеорепетитор. ЗНО

# data[].attributes.headline
Завдання до теми

# data[].attributes.subject
Завдання до теми

# data[].attributes.attachment_link.title
Модуль 5. Заняття 9: Прислівник як частина мови. Правопис прислівників

# data[].attributes.headline
Завдання до теми 

# data[].attributes.subject
Завдання до теми 

# data[].attributes.attachment_link.title
Модуль 5. Заняття 7: Дієприслівник як форма дієслова

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
(Повість)

І

Героїня оповіданні, Устина, розповідає, що зроду вона вдалася веселою. Навіть якщо били, то бува заплаче, а потім роздумається - і знов сміється.

Коли сироті виповнилося десять років, її віддали у двір до пані. Стара пані була тихенька, ледве ходила, а коли говорила, то було важко зрозуміти, що вона каже; вночі ж лежала та все охала. Жили при ній спокійно, тільки стара нікуди не пускала з двору, хіба вже на свято до церкви.

Аж ось прийшов лист, в якому онука пані, що навчалася в Києві в інституті, писала, щоб приїжджали забирати її додому.

"Мати Божа! Увесь будинок зворухнувся: білити, мити, прибирати!.. Панночки сподіваємось! Панночка буде!"

Стара пані немов одужала, стала ходити, виглядати у кожне віконце. Дівчат посилала за село виглядати панночку. Яке це було щастя - відчути себе на волі і спокійно дихати!

II

"Дождали панночки, приїхала... І що ж то за хороша з лиця була! І в кого вона така вродилася! Здається, і не змалювати такої кралі!.." Стара пані не могла на неї надивитися, усе цілувала та милувала.

Посадила їсти та, пропонуючи онучці різні напої та наїдки, розпитувала, як їй жилося в Києві.

А панночка одказала: "Добре вам, бабуню, було тут жити на волі, а що я витерпіла за тим ученням!.. І не нагадуйте мені його ніколи!"

Онучка розповіла, як нудно було їй вчитися, а з усіх предметів вона уподобала тільки те, що вважала за потрібне: танці, музику і французьку мову.

Стара пані зауважила, що вчили погано, а гроші брали хороші. Панночка заспівала своїм срібним голосочком, а потім попросила зовсім розчулену бабусю купити їй модних гарних убрань. Стара пообіцяла виконати її прохання:

- Ти в мене будеш царівна над панночками!

III

Стара пані підвела панночку до дівчат, щоб вона вибрала собі одну з них до послуг. Та вибрала Устину. Дівчата зажурились, побоюючись за подругу, бо панночка була дуже непривітна.

Устина заспокоїла їх, кажучи, що від долі не втечеш, а втім, як воно буде, ще невідомо. Сама ж дівчина задумалась.

IV

І Увечері Устину покликали розбирати панночку. Зайшовши до неї, вона побачила, що панночка стоїть перед дзеркалом і все з себе зриває. Вона сердито запитала дівчину, де та бігала, і поки Устина її розбирала, весь час нетерпляче покрикувала на неї.

Потім кинулась на ліжко, наказала роззувати, а дізнавшись, що її нова служниця не вміє завивати волосся, скрикнула: "Яка ж вона дурна!" - і відіслала геть.

Прийшла Устина від панночки, а дівчата стали запитувати, яка ж вона. Устина сказала їм про себе, що дурна, бо не вміє "кіс ізвивати".

V

Другого дня панночка проснулась рано-ранесенько, прибралась, обійшла все подвір'я, садок і стала питати свою бабусю, коли вже вони поїдуть у гості або коли гостей до себе запросять.

Стала стара пані готуватися до гостей. Дістала зі скринь оксамити та шовки, стали країти та приміряти на панночку. А вона така радісна та весела, і все бігає до дзеркала та любується.

Бувало, сидять вони разом зі старою та говорять про те, як панночку віддадуть за князя чи за графа. Панночка зітхала, що й досі в них нікого не було, а стара пані сказала їй, щоб зачекала, бо невдовзі "наїде такого, що й не потовплються".

VI

Нарешті гості з'явились. Одні з двору, а другі у двір. Челядь пані клопоталась з ранку до вечора, вслуговуючи цим панам. А пани весело гуляли: реготалися, танцювали, їли, пили.

Паничі все біля панночки увивались. Всіх паничів вона добре приймала, для кожного знаходила ласкаве слово. І так їздили вони кожного дня. Чи вона їм вже так сподобалась, чи просто не було більше чим розважатись.

VII

Потроху панночка усе переводила на свій лад - життя і господарство.

Бабусі своїй наказала нічого не робити, не плести, бо ще подумають, ніби вона прислужниця.

Убрала її в чепчик з рябенькими стрічками і посадовила в крісло серед кімнати. Приїдуть гості - стара пані мусить їх вітати.

"Стара вже світом нудить, а панночка втішається:

- Як славно, бабусечко, як славно, як у нас велично та пишно!"

VIII

Дівчат всіх посадила гаптувати і сама стала їх вчити. І все перевіряла, чи вони шиють. З кожним днем панночка ставала сердитішою.

Устина чимало від неї натерпілась: усе панночці не до вподоби; вона бідну служницю і щипає, і штирхає, і шпильками коле, і водою зливає.

Одного для чекали полкових (офіцерів) з міста. Підмели двір, у будинку прибрали. Устині треба було зачісувати панночку, і вона ніяк не могла їй догодити. Била її панночка, лаяла, обіцяла на шматки розірвати, а потім схопила за шию і трохи не задушила. Дівчина знепритомніла і впала біля яблуні. Коли прийшла до тями, побачила навколо себе білих, як крейда, дівчат. Панночка одкинулась на стільчику й плаче, а стара пані щосили лає Устину: як вона насмілилась розгнівати панночку.

Дівчата занесли Устину в хату і стали оплакувати свою гірку долю.

IX

Цілу весну напували Устину теплим молоком, поки вона одужала. Усіх погнали на панщину. У хаті було прохолодно й тихо.

Увечері приходили з панщини втомлені люди, інколи хто-небудь співав сумної пісні.

Дівчата, зайшовши до Устини, розповідали, що діялось надворі: то одну зі служниць били, то іншу, і кожна чекала своєї черги.

Казали, що панночка запитувала й про Устину: "Чому не йде до свого діла? Що вона ніжиться, мов пані з Басані?"

X

Одного ранку Устину покликали до панночки. Ледве дійшла вона до будинку. А на порозі її зустріла панночка.

- Чого се ти ніжишся? Чому не йдеш служити? Ледащо ти! Постривай! Я тобі таку кару вимислю, що ти й не бачила й не чула...

І вона стала кричати так, що страшно було на неї дивитись.

Тільки щось було їй не так, відразу бігла до старої пані і говорила, що її не слухають, не шанують, та ще й плачуть. Після цього й стара стала всіх лаяти та карати.

XI

Трохи спокійніше ставало тільки тоді, коли приїжджали паничі. Панночка виходила до них така привітна й мила, що не пізнати. Вони за нею упадали, а вона між ними мов перепеличка звивалась.

Спочатку стара пані тішилась своїми гостями, потім їй це набридло, бо почали вони між собою сваритися. Аж під осінь паничі зникли, бо прийшла " панноччина доля ".

XII

Почав щодня вчащати до панночки полковий лікар. Він був тихий, привітний, навіть і на панича не схожий. Раніше панночка вже чула про нього: приїжджі панночки казали, що цей красень дуже гордий і на жодну з них не хоче й дивитися.

Панночка вмовила стару пані запросити лікаря до них через полкових, які часто бували в маєтку. Полкові обіцяли привезти лікаря.

ХІІІ

Чекаючи гостей, панночка гарно вбралась. А стара все бурчала, що не потрібна їм така "голь", та панночка наче цих слів не чула. Приїхали полкові без лікаря, сказали, він дякував за ласку, але не мав часу прибути, бо в нього було багато хворих.

Того ж тижня захворіла панночка, охає, стогне. Стара злякалась, послала по лікаря. Панночка прибралась якнайкраще і стала чекати лікаря в ліжку.

Приїхав, подивився, розпитав. Сказав, що завтра знову навідається. А коли стара пані запитала панночку: "Що, як лікар? Показався як?", то та відповіла: "Гордий,- каже,- такий, як пан вельможний... І що він собі думає!"

Лікував-лікував її лікар та й закохався, покохала його і панночка. Паничі почули про це і зникли.

А панночка стала просити бабусю:

"Як ви мені, бабюсю, на перешкоді станете - умру!.. І не гомоніть! Не одмовляйте! Змилуйтеся!"

Стара тільки охала.

XIV

Панське подвір'я спустіло. Панночка нікого не лає, не б'є, сидить та думає. Тільки сонечко підійметься, лікар вже й під'їжджає до двору. Цілий день просиджував біля неї.

От уже сватає він панночку. Стара стала журитися.

- Я ж сподівалася тебе за князя дати, за багача, за вельможного!

Але панночка відповідала, що якби він був багатий, то вона б вже давно за нього вийшла. Нікого кращого для неї не було й не буде.

Стала панночка сумувати, і коли це помітив молодий, сказала тому, що боїться людського глумління з їхньої вбогості, якщо вони поберуться.

Та й заплакала. Він намагався її заспокоїти, а потім обоє почали журитись.

XV

Любила вона його, мабуть, та якось не по-людськи. Вихвалялась перед іншими панночками своєю владою над закоханим в неї лікарем, комизилась, трохи не знущалась з нього. А він терпів усі її примхи, догоджав їй, перепрошував, благав, ледь не плакав.

Стара пані тим часом напитала, що в онуччиного нареченого є хутір не дуже далеко за містом, який дістався йому у спадок від бездітної тітки. Панночка дуже зраділа цій звістці.

"Стріла його веселенька, привітала любо, а він радіє. Не знає, що то вітають не його,- хуторець вітають!"

XVI

На Різдво відбулися заручини. Багато гостей наїхало. Панночка була дуже весела, а він ходив і очей з неї не зводив. Гуляли до самого ранку.

Як тільки наречений і гості пішли з двору, панночка стала плакати і нарікати на свою "сирітську долю".

Стара почала заспокоювати онуку, пообіцявши віддати їй все своє майно. Панночка відразу заспокоїлась і кинулась цілувати бабусю та дякувати їй.

Коли приїхав наречений, вона радісно повідомила його, що бабуся дає їм Дубці. Він спокійно вислухав цю новину і сказав тільки, що коли вона радіє, то й він рад.

XVII

Повеселіла панночка, стала готувати свій посаг, сама до всього бралась. Навезли з міста шевців, кравців, панночка усе купує та складає. Не було покою і слугам: "...кому, каже, весілля, а курці - смерть!"

На весілля панів наїхало, що гуло у будинку, як у вулику. Цікаві панночки розглядали посаг і дивувалися з усього. Ледве вже їх всіх збулися.

XVIII

За такими клопотами Устині не вдалося попрощатись як слід зі своїми подругами. Тільки встигла обійняти старих і малих.

Молодий приїхав на четверику вороних коней. Візником був плечистий вусатий чоловік.

Пани сіли у візок, а Устину посадили ззаду. Візок рушив, надворі був сильний мороз, верби стояли в інії. Дівчата вибігали на вулицю, прощаючись з Устиною. Коні бігли швидко, зникло село, і розкинулась перед дівчиною "безлюдная дороженька".

XIX

Незабаром приїхали до міста. Пан звелів зупинити коней коло заїзного двору і повів молоду у кімнати. Про Устину забули. Аж ось хтось до неї гукнув: "Гей, хорошая, вродливая!" Дівчина здригнулась, а потім пізнала візника. Він був чорнявий, а зуби мав білі-білі, як сметана. Назар (так звали візника) запросив Устину разом пообідати, та вона побоялась піти без дозволу пані.

XX

Довго довелося сидіти Устині, поки вийшли пани.

# data[].attributes.attachment_link.title
Марко Вовчок - Інститутка (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
(Повість) І Героїня оповіданні, Устина, розповідає, що зроду вона вдалася веселою. Навіть якщо били, то бува заплаче, а потім роздумається - і знов сміється. Коли сироті виповнилося десять років, її віддали у двір до пані. Стара пані була тихенька, ледве ходила, а коли говорила, то було важко зрозуміти, що вона каже; вночі ж лежала та все охала.

# data[].attributes.headline
28.04, 04.05.2020р.        Марко Вовчок повість  "Інститутка" (прочитати) 

# data[].attributes.subject
28.04, 04.05.2020р.        Марко Вовчок повість  "Інститутка" (прочитати) 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Кафедра культурології та кіно-, телемистецтва Інституту культури і мистецтв Луганського національного університету імені Тараса Шевченка

2004 рік

В ролях Вікторія Чекунова та Катерина Стукальська

Ключевые слова: Марко Вовчок,Інститутка,Телевистава,Дивитися онлайн

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
марко вовчок

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дивитися онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
Марко Вовчок. Інститутка. Телевистава. Дивитися онлайн

# data[].attributes.attachment_link.description
Кафедра культурології та кіно-, телемистецтва Інституту культури і мистецтв Луганського національного університету імені Тараса Шевченка 2004 рік В ролях Вікторія Чекунова та Катерина Стукальська Ключевые слова: Марко Вовчок,Інститутка,Телевистава,Дивитися онлайн

# data[].attributes.headline
27.04.2020р.                            Марко Вовчок . Життя і творчість.  "Народні оповідання"

# data[].attributes.subject
27.04.2020р.                            Марко Вовчок . Життя і творчість.  "Народні оповідання"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
СЕСТРА

І

Мати вмерла - я ще малесенькою була, добре й не запам'ятаю. Тільки мені наче сниться, що хитав мене хтось у колисці і співав надо мною тихесенько.

Як поховали паніматку, батько не хотів удруге оженитись. Не буде вже над мою першу милу, - було, каже. - Коли господь її прийняв, нехай уже діточки господарюють!"

Батько наш був дуже добрий: жалував нас обох рівно, і брата й мене. Жили ми при достатку, всього було доволі; що, було, собі задумаю, те й зроблю: все мені вільно було. Що яке-то моє дівування було розкішне й веселе, то й згадать любо! Нехай мій батенько царствує!

Погуляла дівчиною років зо три; сватають мене. Я все не хочу. а батько не силує, хоч там які були й багаті, й пишні женихи. Аж ось послав і мені господь до пари й до любові. Мій жених був хороший такий, господи! Чорнявий, ставний... Так-то вже я його сподобала! Тільки й на думці, що Павло; як би то хутче побачитись! А він не з нашого села був, геть із чужого. Побачу - й веселенька, а не побачу, то такий уже сум мене візьме, такий жаль обійме, що й світ мені не милий! Спізниться він на гуляннячко, я й очі виплачу. "Може, - думаю, - в його друга є дівчина". Коли так по Семені, другого дня, і не сподівалась, і не снилось мені, та й посватався він. Батько поблагословив. Дарма що чужесторонній, та господар був добрий такий, хазяйствував, що й на стороні його всяке знало.

Привіз мене чоловік на своє господарство. Боже мій милий! Як-то жили ми любенько! Та не дав йому господь довгого віку... Тільки всього два роки була я за ним. Такий він був люб'ячий до мене! В хату то й заглянуть весело: як у віночку. Сидимо, робимо чи так говоримо, усе собі вкупці.

Коли тут - лихо мені тяжке - рознедужався Павло мій. Кидалась я й до знахарів, і до лікарів - ніхто нічого не врадив! Смерти, кажуть, не одперти... помер Павло...

Приїхав за мною батько та й до себе взяв. Чоловікову хату продали і худобу всю.

- Живи в мене, дочко! Чого ти маєш у чужому селі одинока сидіти! Хіба ти сирота, нехай бог милує!

II

А брат мій тими часами оженився, узяв таки з нашого села дівчину; моторна така, чепурна, що й годі! І дитинка в їх була, дівчинка, як ясочка, свіжа й повна, як гурочок.

Не поплакала я ще й півроку за своїм Павлом а тут і батька ми поховали. Кажуть люди: як одна біда йде то й другу за собою веде. - то недурно й кажуть! До якого с часу ми добре жили; далі зубожів мій брат: то хліб не вродив, то худоба вигинула; а п'ятеро діток бог дав: дві дівчини й три хлопці. Журиться так брат, аж в'яне. Невістка смутная ходить, і дітки навіть посуміли. Таке вже настало що й хліба ні за що купити.

- Сестро! - каже брат. - Коли твоя ласка, позич мені грошей! Як буду жив, зароблю - оддам, а вмру, то бог тобі оддасть!

Я й прзичила йому ті гроші, що за хату й за худобу взяла, та ніби в нас і в хаті повеселішало: і брат заговорить, і братова всміхнеться, й дітвора бубонить, регочеться. Я радію: "Слава господові, що і в нас, як і в людей благодатно!" Купив мій брат худобу, став потроху розживаться.

Ми з братом щиро любилися зроду, змалку. Щоб посваритись або скривдити одно одного, крий боже! Вже як там не погодимось на чому, то подаруємось.

І небожата мене дуже жалували, аж за мене було змагаються між собою: "Се моя тітка!", а той собі тягне: "Моя!" Та як учепляться цілувати, то було й роботу з оук вихоплять, і хустка з голови спаде.

Тільки братова багацько гордувала. Вже ж я й годила як малій дитині, та ні, не вгодила! "Братова, серце! - було раджу їй. - Зробімо так да отак, то добре буде". Там чи купити що, чи продати, - зроду-віку не послухає; хоч шкода з того видима буде; вона свого докаже. Перед нею затихну, поплачу нишком, та й годі. Не хотіла брата турбувати; знов до неї з ласкавою мовою підійду.

Якось розсаду з нею садимо в городі. Я говорю до неї; вона, мов не чує, одійшла собі геть. Важко мені на серці - заспівала собі; співаю, а сльози так з очей і ллються... Коли чую: "Боже помагай, і день вам добрий!" Дивлюсь - се наша сусіда. Перехилилась через тин та й кланяється. Я хутенько втерла сльози.

- Добридень, - кажу, - сестрице!

- А я оце до вас іду.

- Та милості ж вашої просимо!

- Чи не продали б ви мені розсади трошечки?

- То вже для чужого продати, а для сусіди й так треба дати.

- Коли ваша ласка, серце! - і простягає мені глечичка.

Я набрала скільки там у глечичок та й дала їй. Подякувала та жінка та й пішла собі. Братова на мене й накинулась.

- Се, - каже, - як усі господарюватимуть, то й господарство моє рознесуть чисто! Такі й золоту гору розімчать!

Як почала, як почала... Мати божа милостива! Я тільки слізьми вмиваюсь...

- Братова, - кажу, - не жалувала я для вас нічого, поки що мала! Гріх вам буде, що ви мене хліба куском тепер дорікаєте! - Покинула робити й вийшла з города.

Тяжко й важко мені. Узяла собі таку думку: "Покину їх, піду служити!" Зібрала своє добро; що в тлумочок склала, а що покликала братових дівчаток та їх обділила. У мене було всякої одежини й не злічити, а все добра, нова. Скільки полотна було, хусток, плахот, юпок! Діти радіють; зараз дівчатка й почали вбиратись. "А чи мені гарно, тітусю?" - "А мені?" - "Як оддамся, то зав'яжу оцю червону хустку", - говорить, а сама ще така, як узлик. Джергочуть коло мене, а мені вже так жалко, що й словечка не скажу; за слізоньками світу божого не бачу! І діти помітили - жалують мене: "Тіточко-любочко! Чого ви журитесь? Може, хто вас налаяв? Може, ви нездужаєте?" Обсіли мене, як дрібні пташенята. "Не плачте", - вмовляють та мені рученятами очі затуляють.

IІІ

Чую, так надвечір, брат іде. Я уступилась та й сіла в кутку. Він веселий увійшов:

- Здорові, діточки, й ти, сестро!..

За ним і братова в хату. Посідали вечеряти вони й діти.

- А ти чому не йдеш, сестро?

- Спасибі, братику, не хочу.

Він подивився на мене пильно й жінці в вічі, похитав головою.

- О жінко! - каже. - Се вже, бачу, твої примхи! Не обижай сестри: гріх тобі буде!

- Оце мені лиха година та нещаслива! Хіба ж я в тебе наймичка, що мені не вільно й слова сказати! Ганю я твою сестру, чи що? Я тільки правду щиру сказала!

Покинула вечеряти й з хати пішла.

А старшенька дівчинка до батька:

- Чого се, тату, тітка все плаче? Так плаче, що господи! Що мати їй сказала?

Брат змовчав, тільки по голівці дівчинку погладив. По вечері зблизився до мене, сів поруч зо мною та:

- Сестро моя, - каже, - не журись, голубко! Досі жили з тобою любенько, треба б так і звікувати. Нас тільки двойко в світі... Подаруй моїй жінці яке там незвичайне слово, зроби мені таку велику ласку, сестро моя рідненька!

- Братику мій, голубчику! Нехай же мене господь милосердний боронить, щоб я з тобою в сварку заходила, - кажу. - Що твоя жінка мене обидила, я їй те дарую, тільки важко мені на серці, братику мій! Нехай поплачу, - полегшає.

- Не плач, сестронько, годі!

- Я, брате, хочу вас покинути.

Він так і стрепенувсь:

- А де ж ти будеш?

- Піду служити!

- Що се в тебе за думки такі, сестро! Зглянься, на бога! - почав вговоряти та вмовляти, й жінку привів, - і вона просить:

- Не кидай нас!

Почули діти. Боже! Як кинуться до мене та в плач!

- Тіточка наша любенька! Хоче нас кидати! Не кидай, ми тобі будем годити, ми тебе шануватимем!

Що против кого, а против дітей я й не зговорю. Пригорнула малих до серця та тільки плачу.

А брат думає, що то вже я роздумалась, дякує:

- Спасибі, сестро, що ти моїх діток жалуєш! Та вони без тебе посиротіли б, як без рідної матері.

А я таки маю думку йти в службу.

Полягали спати. Я й очей не звела: обняли мене думки, та гадки, та журба пекуча. Трудно було й здумати, що десь наймичкою маятимусь! Мала й худобу, і господарство своє, зросла в розкоші, а доводиться служити за хліба шматок та годити, може, і лихому, і ледачому кому! Треба й правду, й неправду терпіти, треба привикати! Зазнаю чужої сторони, яка вона є! Перебуду всякого горя й лиха! Ніхто мене не жалуватиме; ніхто не сяде, не зажуриться коло мене, ані словця любого та щирого не промовить! Звісно, чужі люди хоч і добрі, та не знатимуть, яка я; а я знов їх не знатиму.

IV

Ранісінько-ранісінько піднялась. Усі сплять; іще й на зорю не займається, - імла. Востаннє глянула на діток, на брата. І братової жалко стало. Взяла свій тлумочок та тихенько й вийшла з хати.

Іду, іду і не оглядаюсь. От і велика могила, що геть за околицею зеленіє. Зійшла на могилу та й глянула тоді на своє село; а сонечко саме сходить... Село як на долоні, так мені в очах замигтіли білі хати, колодязне цямриння, розквітлі садки й городи. Побачила й батьківське подвір'я, і ту вербу кучеряву, гіллясту, що малою ще дівчинкою під нею гралась. Стою і з місця не зворухнуся, - задивилась. Що мені там кожна стежечка, кожний кущик знакомісінькі; дивлюсь туди та дітство й дівування своє розкішне, і заміжжя щасливе, і вдівство гірке - все мов по писаному вичитую.

Куди мені йти? Нікого й нічого не знаю, і сум, і неспокій мене обіймає. Чула колись іще од батька-покійничка, що в Дем'янівці живуть якісь родичі наші: матусина небога була оддана туди за коваля Ляща. "Піду собі до їх, - думаю, - все мені буде охітніше служити, де мій рід ведеться".

Іду шляхом, - боюсь так, що мати божа! Раденька вже, як хто навстріч мені береться. А шлях не спить: то той стрінеться, то інший, то возом їде, то йде. Вже скільки сіл минула, і козачих, і панських, не забарююсь і не дуже в речі заходжу: розпитуюсь дороги в Дем'янівку, подякую за хліб-сіль та й далі.

Другого дня притомилась я дуже та й сіла спочити в холодку під вербою. Округи мене то жито половіє, а в житі купка льону голубо цвіте; то ячмінь колоситься; оддалеки гайок синіє, пісочаний шлях угору закручується, як золота нитка; день бог дав жаркий, і вітерець не дмухне - тихо; тільки якась пташка сама собі щебече, наче моя душа бідолашна, та гудуть бджоли понад пахучою гречкою.

Коли дивлюсь - ідуть якісь люди гурбою: і старі, й молоді, і дітвора; зблизились до мене й на добридень дали. "Добридень! - кажу й собі. - Садовіться, та одпочиньмо трохи". Бачу, що дуже вони потомлені.

- Звідки вас господь несе? - питаю чорноброву, хорошу молодицю, що дитинку на руках тішила

- На прощу ходили, у Києві були, - каже. - А вас куди мати божа та добра доля веде?

- У Дем'янівку, коли знаєте.

- Оце б то не знати, коли самі з Дем'янівки! Се нам цин шляшок із вами; то разом і підемо!

- А чи не знаєте там коваля Ляща?

- Ляща? Який же то коваль Лящ? Ні, серце, не знаю й не чула.

# data[].attributes.attachment_link.title
Народні оповідання - Марко Вовчок, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
СЕСТРА І Мати вмерла - я ще малесенькою була, добре й не запам'ятаю. Тільки мені наче сниться, що хитав мене хтось у колисці і співав надо мною тихесенько. Як поховали паніматку, батько не хотів удруге оженитись. Не буде вже над мою першу милу, - було, каже.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ЗНО Корисні відео для навчання

# data[].attributes.attachment_link.title
ЗНО Українська мова Розділові знаки в складному реченні

# data[].attributes.headline
06.05.2020р.                                    Повторення вивчених розділових знаків у простому і складному реченнях

# data[].attributes.subject
06.05.2020р.                                    Повторення вивчених розділових знаків у простому і складному реченнях

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Підготовка до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.title
Пунктограми у простому реченні. Узагальнення. Українська мова 11 клас

# data[].attributes.body
Д/З вправа 2 с.137

# data[].attributes.body
Скласти 8 речень із фразеологізмами на с.139 (на вибір учня)

# data[].attributes.body
Виконати вправуи
459 , 460 с.254,

# data[].attributes.headline
28.04. - 04.05. 2020р. Написати твір-опис пам’ятки історії й культури на основі особистих  спостережень  і вражень у художньому стилі (з використанням відокремлених означень та обставин)

# data[].attributes.subject
28.04. - 04.05. 2020р. Написати твір-опис пам’ятки історії й культури на основі особистих  спостережень  і вражень у художньому стилі (з використанням відокремлених означень та обставин)

# data[].attributes.headline
Прочитати повість Анатолія Діамарова "На коні й під конем"

# data[].attributes.subject
Прочитати повість Анатолія Діамарова "На коні й під конем"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЧАСТИНА ПЕРША. ЧЕРЕЗ МІСТОЧОК.

Колись я чув казку про чарівний місточок.

Провисав він над безоднею, і по один бік жила людина, а по другий було все, що потрібно їй для життя. Щодня переходила ту прірву людина. І жити б їй вічно, коли б місточок не вужчав з кожним днем.

Стурбована, щоразу набирала людина все більше припасів. Але чим важчою ставала її ноша, тим вужчим - місточок.

Я теж стою над таким урвищем, і по той бік - прожиті мною роки. І доки не щез місточок моєї пам'яті, буду ходити по ньому, хоча б він став такий вузенький, як лезо ножа.

БІЛЯ ВІКНА

Мама іде на роботу, а ми залишаємось удвох: я і мій брат Сергій. Мені - п'ять років, братові - два.

Велика кімната з глиняною долівкою і широкою дубовою лавою під стіною, старенький стіл, етажерка з книжками та зошитами, широке дерев'яне ліжко, де ми спимо втрьох, - оце й усі наші достатки. Та ще біля дверей стоїть висока бодня з борошном. Дуже цікаво видиратися на неї і дмухати в те борошно: по сипучій поверхні бігають довгасті ямки, зривається завірюхою біленький пилок. Я щосили дмухаю, а брат кричить унизу і смикає мене за ногу, щоб я поступився місцем.

Але найцікавіше місце в кімнаті - єдине невелике віконце в чотири шибки.

Надворі - люта зима, намело величезні кучугури, все покрилося білим, навіть люди, що іноді заходять до нас, сиві од інею. Мама йде в школу, а ми відразу кидаємося до вікна, щоб ще раз побачити її, окутану білим туманом.

Ми давно поділили нижні шибки: ліва - Сергієва, права - моя. За ніч вони обростають грубою кіркою крихкого льоду, товщого внизу, покритого ніжно-білим сніжком. Коли цей сніжок обережно лизати, то він холодний і трохи солодкий на смак. А як почнуть дубіти язики, тоді краще хукати на шиби.

Спершу з'являється кругла темненька криничка. З кожним подихом вона все ширшає й ширшає, а посередині - світлішає й світлішає, тоншає й тоншає кірочка льоду, доки не заголубіє, неждано й казково, омите тоненькою водяною плівкою скло.

Тепер треба лише пильнувати, щоб віконця не замерзли. Мороз обкидає по краях голчасті візерунки, і досить зазіватися, як вони поснуються довкола, наче сліди тонконогих пташенят. Не встигнеш оглянутися, а скло вже поросло небаченої краси лісом і міниться, і виблискує, і спалахує тисячами кольорових вогників.

Ми поприлипали до вікна і крізь блакитні кружальця дивимося на високі снігові замети, що іскряться під сонцем, на запушені інеєм дерева, які немов понадягали теплі хустки, на застиглі дими понад хатами.

Згодом дерева й сніги починають червоніти. Темнішають, видовжуючись, фіолетові тіні попід заметами, а вікна загоряються червоним.

Хата теж наповнюється холодними тінями. Вони спершу кубляться під лавкою, столом, ліжком, сизуваті й непевні, а потім починають потихеньку скрадатися на середину кімнати. Здається, досить тупнути ногою, як вони метнуться геть, заб'ються під лаву.

Та чим більше кривавиться сніг і видовжуються тіні надворі, тим густіші, темніші, нахабніші тіні у хаті.

Я намагаюся не оглядатись. Щільніше тулюся до віконця, все завзятіше хукаю в синювату вже шибу. Робиться моторошно: наче хтось, великий і патлатий, тихенько ворушиться за плечима. Боюся оглянутись, і водночас наростає непоборне бажання оглянутися назад.

- У мене є гостра шаблюка, я сильний! - голосно кажу я, щоб налякати того, який причаївся за спиною.

- І в мене є шаблюка, - тоненьким голоском відгукується Сергійко.

- Я нею аж сто вовків порубав! - вихваляюсь я, сторожко прислухаючись, чи не заворушиться перелякано той. - І ще сто порубаю!

- Ги-и-и! - несподівано починає пхинькати брат.- Хочу спати... Ги-и-и!

Мушу відірватися од вікна, що вже згасло й посіріло. Беру дерев'яну шаблюку, оглядаюся назад.

У кімнаті вже зовсім темно, особливо внизу. Той, що стояв за плечима, кудись зник: певно, заховався під лавку. Чекає, доки я злізу на долівку, щоб вхопити мене за ноги волохатими руками. Сторожко прислухаюся, наставивши перед собою шаблюку.

А Сергійко тягне своє:

- Хочу спати!.. Ги-и-и!..

Хоч-не-хоч, а треба злазити. Нагинаюся й починаю сікти шаблюкою попід лавкою. Вимахую довго, тикаю в усі куточки, доки не починає боліти рука. Якщо він там і був, то вже лежить, порубаний, стікаючи чорною кров'ю.

Зіскакую на долівку. Брат обхоплює мене руками й ногами, тулиться до мого плеча. І незвична войовнича наснага оволодіває мною. Хочеться, щоб зараз став передо мною той, я б сміливо кинувся на нього, захищаючи брата, що довірливо тулиться до мене.

СТОРОЖИХА

Мама тяжко захворіла. її повезли до міста, а ми залишились удвох.

Сидимо і тихенько рюмсаємо: від жалю за мамою, від страшенної самотності, від того, що ми нікому не потрібні.

До кімнати заходить сторожиха - товстелезна тітка з завжди сердитим обличчям. Часто-густо, коли поблизу немає мами, сторожиха ловить якогось учня-бешкетника і лупцює його мокрою ганчіркою. Учні її дуже бояться, а мама свариться з нею. І ми щиро дивуємось маминій хоробрості: адже вона така маленька супроти сторожихи!

- Чого це ви соплі розвішали! - гримає вона на нас. - Отакі великі парубки, женити скоро!

"Парубки" перелякано замовкають, приглядаючись, чи не тримає сторожиха за спиною мокрої ганчірки.

Вона починає прибирати в кімнаті, а важке, наче висічене з темного каменю, обличчя стає ще сердитішим.

- І їсти дітям нічого... Тілігенція драна! - лає когось сторожиха, никаючи по закутках. Дістає пшоно, хліб, скоринки сала й довго стоїть над тим добром, скептично закопиливши губу.

Виходить так же несподівано, як і зайшла. А ми, голодні, як вовченята, дивимося на пшоно і хліб, боячись поворухнутися: нам здається, що сторожиха стоїть з ганчіркою під дверима, тільки й чекаючи на те, щоб ми полізли до хліба.

Знову в дверях - сторожиха. В одній руці - глечик, а в другій - вузлик.

Дістає по пиріжку, наливає молока:

- Їжте, кошенята!

Пиріжки з квасолею, великою та солодкою, молоко холодне і дуже смачне. Сергій присмоктується до важкої череп'яної чашки, довго сопе в неї, і пузце його росте на очах. А коли відривається, то в нього через увесь лоб - підкова з білої піни.

- Холосе! - задоволено тягне Сергійко. Оченята його стають маленькі та сонні.

Я дивлюся поверх чашки на сторожиху, що сердито чистить картоплю, вона вже не здається мені такою страшною, як півгодини тому.

Минає кілька днів. Сторожиха приходить щодня: полаяти "тілігенцію", прибрати в кімнаті, зварити нам їсти. І кожного разу приносить домашнього гостинця: пиріжок, пампушку чи корж з вкрапленим салом, що смачно хрумтить на зубах.

Іноді сідає навпроти нас, підпирає підборіддя рукою, тихенько зітхає. В такі хвилини обличчя її стає лагіднішим, не таким уже суворим, хоч я ніколи не бачив, щоб вона посміхнулася або розсупила брови.

- Забрала б я вас до моїх песиголовців, так матінка ж ваша... - сказала якось вона, і я, обпалений несподіваною пекучою тугою за мамою, за її ласкавими руками і милим, рідним голосом, не витримав - голосно схлипнув.

На мою голову лягла важка, огрубіла долоня. Нічого не говорила сторожиха, навіть не пестила, як то робила мама, а просто тримала руку на моїй голові.

ДВАДЦЯТЬ КОПІЙОК

Одного разу знайома вчителька Галина Петрівна дала мені листа і попросила вкинути в поштову скриньку.

Я йшов вулицею, мало не тріскаючись від пихи. Здавалося, всі знають, куди я йду, що несу, і з повагою дивляться на мене. Стискаю у лівій руці листа, а в правій - довгого патика, пильнуючи собак.

Ось і сільрада. Видираюся на ганок, потім - на поручні і опускаю листа до скриньки.

Назад я вже їхав верхи на патикові.

Галина Петрівна похвалила мене і пообіцяла дати, коли буде зарплата, двадцять копійок.

З того часу я щодня бігав до крамниці і довго стовбичив біля прилавка, оглядаючи звабливі речі, що їх можна було купити за двадцять копійок. Крамар згодом дізнався про скарб, що мав звалитися на мене, і охоче вступав у розмову. Він бідкався, що не вистачить краму, що доведеться, мабуть, спеціально посилати гарбу до району.

Під'юджуваний отакими розмовами, я врешті вирішив купити собі кілька блокнотиків, олівців і фарби. Сергійкові - барабан, а на здачу - цукерок.

Тепер тільки треба дожити до зарплати.

Я вивів на клаптикові паперу стільки паличок, скільки залишалося днів до зарплати, і щодня закреслював по паличці. І чим менше залишалося паличок, тим більше наростало в мені святкове нетерпіння.

В переддень зарплати бігав до крамниці запитувати, чи буде завтра відчинено. Крамар, мружачи лукаве око, почухав за вухом, погмикав і нарешті повідомив, що завтра таки вихідний (серце моє провалилося в безодню відчаю), але заради такого покупця він, так тому й бути, відчинить крамницю!

Настав довгожданий день. Схопившись до схід сонця, я відразу ж закреслив останню паличку і став чекати на Галину Петрівну.

Ще ніколи час не тягнувся так повільно. Наче йому поперебивало ноги, і він, охкаючи та стогнучи, котив угору важкенне сонце, доки тінь піді мною стала темною та куцою. Я стояв біля воріт і, притуливши долоню до чола, вдивлявся у посірілу від куряви вулицю, виглядаючи Галину Петрівну. А поруч нетерпляче тупцявся Сергійко, чекаючи на барабан.

Галина Петрівна прийшла разом із мамою. Була весела та привітна, як і завжди, а я не відводив од неї погляду, чекаючи обіцяного.

- Ти чого так на мене дивишся? - запитала вчителька. Я почервонів і одвернувся. Чомусь соромився нагадати про двадцять копійок, бо навіть не міг допустити, щоб Галина Петрівна забула про них. Адже оцей тиждень я тільки й снив ними!

І коли вона пішла, я довго заглядав на стіл, чи не лежать там обіцяні гроші.

Кілька годин я сидів у кутку, гірко роздумуючи, що не матиму ні блокнотів, ні фарб, ні олівців. Пригадав обіцянку крамаря спеціально для мене відчинити крамницю, і образа на Галину Петрівну потроїлася.

Потім я зважився. Вирвав із зошита чистий аркуш і довго сидів, старанно виводячи кожне слово. Закінчив і ще раз перечитав:

"Сільраді.

Хай Галина Петрівна віддасть двадцять копійок, що не віддає.

Толічка".

Голова сільради сидів за столом і читав газету. Незважаючи на спеку, він був у кожушку, а чорна кудлата шапка лежала поруч. Я зупинився перед столом, терпляче чекаючи, поки голова мене помітить.

Ось він повернув до мене почервоніле від натуги обличчя, витер долонею чорні вуса, що звисали донизу, і здивовано запитав:

- Ти як сюди потрапив?

- До вас, - тихенько промовив я, не спускаючи з нього заворожених очей.

# data[].attributes.attachment_link.title
На коні й під конем - Анатолій Дімаров, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
ЧАСТИНА ПЕРША. ЧЕРЕЗ МІСТОЧОК. Колись я чув казку про чарівний місточок. Провисав він над безоднею, і по один бік жила людина, а по другий було все, що потрібно їй для життя. Щодня переходила ту прірву людина. І жити б їй вічно, коли б місточок не вужчав з кожним днем.

# data[].attributes.headline
06.05. Дитячі проблеми в дорослому житті, передані

# data[].attributes.subject
06.05. Дитячі проблеми в дорослому житті, передані

# data[].attributes.body
засобами гумору. Скласти Гумористичний діалог.

# data[].attributes.body
Прочитати  повість Валентина Чемериса "Вітька + Галя, або повість про перше кохання"

# data[].attributes.attachment_link.title
Вітька+Галя або повість про перше кохання Валентин Чемерис(Частина 6) ЗАКІНЧЕННЯ аудіокниги

# data[].attributes.body
Контрольна робота. Речення з відокремленими членами речення. Виконати тестові завдання.