# data[].attributes.headline
Василь Семенович Стус

# data[].attributes.subject
Василь Семенович Стус

# data[].attributes.body
(1938-1985).
Поет-шістдесятник.
Народився 6 січня 1938р. на Вінничині в с. Рахнівка Гайсинського району в сім'ї Семена Дем'яновича та Їлини Яківни.

# data[].attributes.headline
Видатний український поет XX століття., перекладач, прозаїк, мислитель, літературознавець, правозахисник, борець за незалежність України у XX столітті. Один із найактивніших представників українського дисидентського руху. Лауреат Державної премії ім. Т. Шевченка (1991), Герой України (2005, посмертно).

# data[].attributes.subject
Видатний український поет XX століття., перекладач, прозаїк, мислитель, літературознавець, правозахисник, борець за незалежність України у XX столітті. Один із найактивніших представників українського дисидентського руху. Лауреат Державної премії ім. Т. Шевченка (1991), Герой України (2005, посмертно).

# data[].attributes.headline
Дитинство і освіта

# data[].attributes.subject
Дитинство і освіта

# data[].attributes.body
Народився 6 січня 1938 року в селі Рахнівка Гайсинського району Вінницької обл. нині Україна (тоді Українська РСР, СРСР) в селянській родині, був четвертою дитиною в сім'ї. У 1939р. батьки — Семен Дем'янович та Їлина Яківна — переселилися в м. Сталіно (нині Донецьк), щоб уникнути примусової колективізації. Батько завербувався на один із хімічних заводів. Ще через рік у 1940р. батьки забрали туди своїх дітей. У 1944—1954 роках Василь навчався у Донецькій міській середній школі № 265. Закінчив її зі срібною медаллю. Потім вступив на історико-філологічний факультет педагогічного інституту м. Сталіно. У студентські роки Стус працював у бібліотеці.

# data[].attributes.headline
Робота, навчання в аспірантурі

# data[].attributes.subject
Робота, навчання в аспірантурі

# data[].attributes.body
Закінчивши 1959р. навчання з червоним дипломом, три місяці працював учителем української мови й літератури в с. Таужне Кіровоградської обл., після чого два роки проходив службу в армії на Уралі. Під час навчання і служби почав писати вірші. Тоді ж відкрив для себе німецьких поетів Ґете і Рільке. Переклав близько сотні їхніх творів. Ці переклади було згодом конфісковано і втрачено. У 1959 р. в «Літературній Україні» опублікував свої перші вірші з напутнім словом Андрія Малишка. З березня по жовтень 1963р. — літературний редактор газети «Соціалістичний Донбас». Зокрема, працював в україномовній частині редакції цієї газети. Василь Стус був зарахований на посаду першого літературного редактора газети, у підпорядкуванні якого було чотири перекладачі та дві друкарки. Вступив до аспірантури Інституту літератури ім. Т. Шевченка Академії наук УРСР у Києві із спеціальності «Теорія літератури». За час перебування в аспірантурі підготував і здав до видавництва першу збірку творів «Круговерть», написав низку літературно-критичних статей, надрукував кілька перекладів із Ґете, Рільке, Лорки. Належав до Клубу творчої молоді, який очолював Лесь Танюк.

# data[].attributes.headline
Початок дисидентства

# data[].attributes.subject
Початок дисидентства

# data[].attributes.body
4 вересня 1965 року, під час прем'єри фільму Сергія Параджанова «Тіні забутих предків», у кінотеатрі«Україна» в Києві, взяв участь в акції протесту. Стус разом з Іваном Дзюбою, В'ячеславом Чорноволом, Юрієм Бадзьом закликав партійних керівників і населення столиці засудити арешти української інтелігенції, що стало першим громадським політичним протестом на масові політичні репресії в Радянському Союзі у післявоєнний час. За участь у цій акції його відраховано з аспірантури. У відкритих листах до Спілки письменників, Центрального комітету Компартії , Верховної Ради, Стус критикував керівну систему, що після відлиги стала повертатися до тоталітаризму, відновлення культу особи та порушення прав людини, протестував проти арештів у середовищі своїх колег. На початку 1970-х приєднався до групи захисту прав людини. Літературна діяльність поета, його звернення у вищі партійні інстанції з протестами проти порушення людських прав і критичними оцінками тогочасного режиму спричинили його арешт у січні 1972 році.
Двічі був заарештований.

# data[].attributes.body
Табірними наглядачами знищено збірку «Птах душі» з приблизно 300 віршами Стуса. На знак протесту проти жорстокого поводження табірної адміністрації з політв'язнями він кілька разів оголошував голодування. У січні 1983 року, за передачу на волю зошита з віршами, на рік був кинутий у камеру-одиночку. 28 серпня 1985 року Стуса відправили до карцеру за те, що він, читаючи книгу в камері, сперся ліктем на нари (хоча це й не порушення режиму. Офіційна причина, за свідченням співв'язнів поета була наклепом). На знак протесту він оголосив безстрокове сухе голодування. Помер уночі проти 4 вересня, можливо, від переохолодження. За офіційними даними, причина смерті — зупинка серця. Товариш Стуса, також колишній політв'язень, Василь Овсієнко нарівні з цією версією висував припущення про загибель від удару карцерними нарами, цілком імовірно, зумисне підлаштовану наглядачами. Дружина отримала повідомлення про смерть чоловіка вранці п'ятого вересня. Всупереч її проханню, поховання відбулось без присутності рідних. Смерть поета приховувалась радянською владою від його друзів-дисидентів до середини жовтня. Права на перепоховання адміністрація не надавала до завершення терміну ув'язнення. Особисті речі Стуса також здебільшого не повернулись до його родини. Похований на табірному цвинтарі у с. Борисово Чусовського району Пермської області але  поета перепоховали в Києві на Байковому кладовищі (ділянка № 33).

# data[].attributes.headline
Надгробок Василя Стуса на Байковому кладовищі в Києві.

# data[].attributes.subject
Надгробок Василя Стуса на Байковому кладовищі в Києві.

# data[].attributes.attachment_link.title
220px-Василь_Стус

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Стус: Із смерті до життя.

# data[].attributes.headline
Коридор до камери, в якій помер Стус

# data[].attributes.subject
Коридор до камери, в якій помер Стус

# data[].attributes.body
1991 року Василя Стуса посмертно відзначили Державною премією ім. Т. Шевченка за збірку поезій «Дорога болю» (1990).

26 листопада 2005 року Василеві Стусу посмертно присвоєно звання Герой України з удостоєнням ордена Держави.

# data[].attributes.body
"Господи, гніву пречистого"