# data[].attributes.body
Skandinaavia maad Rootsi, Norra ja Taani moodustasid keskajal ühtse kultuuripiirkonna. Tollased lääneeurooplased tundsid skandinaavlasi kui põhjast pärit julmi sõdalasi, keda nimetati kas normannideks või viikingiteks.

# data[].attributes.body
Pideva võimuvõitluse tõttu Põhjamaade väikekuningate ja teiste ülikute vahel suurenes alates 6. sajandist märgatavalt sõjameeste tähtsus. Samas oli enamik viljakandvat maad juba selleks ajaks üles haritud, nii et kõigile seda enam ei jätkunud. Noored mehed osalesid meelsasti sõdalastena viikingiretkedel, sest hea õnne korral kaasnes sellega ka austus ja kuulsus, lisaks varandusele ja tõusule ühiskonnaredelil.

# data[].attributes.body
6.- 12. sajandit peetakse Eesti ajaloos muinasajaks. Põhjuseks oli see, et kirja Eestis tollal  veel ei tuntud, Euroopa kirjalikud allikad mainivad aga tänapäeva Eesti ala haruharva. Ristiusu ja kirjaoskuse levikuga nihkus keskaegse Euroopa kultuuri piir meile aga järjest lähemale.

# data[].attributes.body
Vana-Vene riigi tekket seostatakse tavaliselt idas tegutsenud viikingite nn varjaagidega. Legend räägib, et 862. a panid riigile aluse teiselt poolt merd kohale kutsutud kolm venda. Ka arheoloogiline materjal kinnitab, et viikingid mängisid 9.-10.  sajandil Vana-Vene riigis olulist rolli.

# data[].attributes.body
Prantsusmaa kuningriik ja Inglismaa 1180. aastal

# data[].attributes.body
William Vallutaja ajal

# data[].attributes.body
5. sajandil tungisid Suure rahvasterändamise käigus Rooma riigi lääneprovintsidesse mitmesugused germaani hõimud. Kui Lääne-Rooma keisririik hävis, rajasid uusasunikud selle territooriumile terve hulga väikesi riigikesi. Riikide loojateks olid germaani sõjalised rühmitused.

# data[].attributes.body
Alguse poole ei olnud germaanlasi võrreldes kuigi palju (keskmiselt 5% kogu rahvastikust). Ajapikku tuli neid loomulikult juurde.

# data[].attributes.body
Alguses elasid nad roomlastest eraldi, kõnelesid oma keeles ning järgisid oma tavasid ja seadusi.
Kuid aja jooksul hakkasid kaks kogukonda omavahel sulanduma.

# data[].attributes.body
Ladina ja germaani keelte segunemisel kujunesid sajandite jooksul välja itaalia, prantsuse ja hispaania keel.

# data[].attributes.body
Rooma riigi nõrkuseperioodil 3. sajandil tungisid frangid (ühed germaani rahvastest) üle Reini jõe läände ja rajasid seal asundused. Nad elasid väikestes külades, harisid põldu ja pidasid loomi. Ühe niisuguse piirkonna juhiks sai 481. aastal Chlodovech. Noor pealik, kes oli isalt võimu ülevõtmise ajal kõigest 16-aastane, asus kohe oma valdusi laiendama. Juba 486. aastal hõivas ta viimase Rooma asevalitseja Syagriuse valduse ning suunas seejärel rünnakud teiste naabrite vastu. Samal ajal kõrvaldas ta oma põhikonkurendid, teised frankide väikevalitsejad, ning temast sai kõikide frankide kuningas.

# data[].attributes.body
751. aastal kõrvaldas Karli isa Pippin Lühike viimase Merovingide kuninga (Chlodovechi järeltulijad kutsusid end Merovingideks). See pani aluse Karolingide dünastiale. Kui Pippin Lühike suri, tõusis uueks kuningaks Karl Suur.

# data[].attributes.body
1573. aastast

# data[].attributes.body
Õpik, tööleht

# data[].attributes.body
Väga sõjakas nagu tema eelkäijad (naabrite alistamise poliitika). Karl Suure valitsusajal saavutas Frangi riik oma suurima ulatuse. Itaalias purustas Karl langobardid, kes ohustasid paavsti ja Kirikuriiki, ning ühendas Põhja-Itaalia Frangi riigiga. Ida pool alustas Karl vallutustraditsiooni, milles olid ühendatud maa hõivamine ja rahva sunniviisiline ristiusustamine. Aastatel 772-803 alistati lakkamatute sõjakäikudega väikestes kogukondades elavad ja oma hõimuusundit järgivad saksid.

# data[].attributes.body
Ligi 15 mljn elanikuga riigi valitsemine polnud lihtne ülesanne, aga Karl Suur sai sellega hakkama. Tähtsamad ametid andis aadlikele, kellega Karolingid olid abielu kaudu suguluses. Ta jagas riigi umbes 250 krahvkonnaks. Neis seadis kuningas ametisse oma usaldusmehed, krahvid, kellel oli ülesandeks kuninga nimel asju teha. Riigi äärtesse loodi krahvkonna suurused, aga suuremate õigustega nn margid, mille juhid markkrahvid pidid vaenlaste rünnakuid iseseisvalt tõrjuma. Suuremate hõimualade juhid olid hertsogid. Frangi riigil polnud pealinna.

# data[].attributes.body
Hiljem hakati Karl Suurt kutsuma Euroopa isaks.
Kuigi Karolingide riigis oli väga tähtis roll kirikul ja riigiaparaadil, oli kõige olulisem siiski sõjavägi.

# data[].attributes.body
https://www.thinglink.com/scene/834327926286581762, õpik

# data[].attributes.body
11. sajandil langes Inglismaa anglosakside kuningriik korduvalt võõramaiste sissetungijate ohvriks. Sajandi algul liitsid Taani kuningad Inglismaa mitmekümneks aastaks Taani külge. 1066. aastal tabas aga Inglismaad mitu rünnakut järjest. Nende ajendiks oli troonipärimisküsimus. Kuningas Edward Usutunnistaja (1042-1066) oli surnud lastetult ning kuningaks valiti mõjukas krahv Harold. Aga troonile tahtsid saada ka norralased, juhitud kuningas Haraldi poolt. Haroldil õnnestus norralased lüüa Põhja-Inglismaal Stamford Bridge'i lahingus.

# data[].attributes.body
Samal ajal lähenes aga uus oht. Normandia hertsog William väitis, et Edward oli lubanud trooni hoopis talle pärandada. Ta kogus kokku suure väe ja viis selle laevadel üle La Manche'i väina Inglismaale, et kuningatiitel jõuga endale võtta.
Kuningas Harold sai, aga Hastingsi lahingus lüüa, kuna ta vägi oli nõrgendatud eelmisest lahingust. William, kes sai hüüdnimeks Vallutaja lasi end Londonis kuningaks kuulutada. Tekkis Normandia-Inglismaa ühisriik. Tähtsad ametikohad ja suuremad maavaldused läksid Normandiast pärit ülikute kätte. Normannid ehitasid ülemvõimu kindlustamiseks maad katva linnuste võrgustiku ning lõid effektiivse riigiaparaadi, mis oli suuteline edukalt makse koguma, ühtseid seadusi kirja panema ja nende alusel kohut mõista.,

# data[].attributes.body
Kunda Normandia hertsogide lääniisandaks oli Prantsuse kuningas, oli Inglismaa poliitika nüüdsest tihedalt läbi põimunud Prantsusmaa poliitikaga. Inglismaa valdused mandril suurenesid veelgi, kui trooni päris Anjou krahv Henry II (1154-1189). Anjou krahvkonnale lisandus Henry II abikaasa Eleanori pärand - suur Akvitaania hertsogiriik. Sellega oli Inglismaa kuningatel Prantsusmaal rohkem maad, kui Prantsusmaa kuningatel endil. Henry oli tahtejõuline, energiline ja haritud valitseja. Oli öeldud, et Henry leidis anarhia äärel oleva maa ning jättis endast maha korrastatud riigi.

# data[].attributes.body
Pärast Henry II hukkumist tuli kuningaks tema poeg Richard I Lõvisüda (1189-1199). Pärast Richardi hukkumist asus troonile tema vend John (1199-1216). John sai hüüdnimeks Maata, kuna ta kaotas suurema osa Inglismaa valdustest mandril, sealhulgas Normandia ning Anjou.

# data[].attributes.body
Kaotused Prantsusmaal, sõjapidamisega kaasnenud kulutused ja sellest tingitud maksude suurendamine tekitasid pahameelt Inglismaa suuraadlikes, kes hakkasid Johni vastu mässama. 1215. aastal langes London ülestõusnute kätte ja John oli sunnitud nõustuma nende poolt ette pandud dokumendiga, mis sai hiljem nimeks ''Suur vabaduskiri''. See ürik piiras kuninga tegutsemisruumi, määrates kindlaks aadlike, vaimulike ja linnade õigused. "Magna Carta" määrab, et ükski isik, ei kuningas, aadlik ega lihtne kodanik ei saa olla üle seadusest ning on võrdsed Jumala ja kohtuniku ees. Dokumenti täiendati aastatel 1216, 1217 ja 1225.

# data[].attributes.body
Johni poja Henry III (1216-1272) ajal jätkus suuraadlike võimuvõitlus kuningaga. Henryt ei hinnatud kuigi kõrgelt, süüdistades teda võimu kuritarvitamises. Suurnikud nõudsid, et kunigas ei tegutseks omatahtsi, vaid peaks nõu nn suure nõukoguga.

# data[].attributes.body
Seda esindusorganit hakati kutsuma parlamendiks. Sinna kuulusid peapiiskopid, piiskopid, abtid, parunid ja krahvid. Alates 1265. aastast hakati istungitele kutsuma ka alamaadli, linnade ja maapiirkondade esindajaid, mistõttu parlament muutus tõeli-
seks ülemriigiliseks rahvaesinduseks. Nüüdsest jagunes parlament kaheks kojaks : ülemkojaks (Lords) ja alamkojaks (Commons)

# data[].attributes.body
https://et.wikipedia.org/wiki/Inglismaa_kuningriik
https://et.wikipedia.org/wiki/Inglismaa_kuningriik
https://et.wikipedia.org/wiki/Magna_Carta
õpik

# data[].attributes.body
Saja-aastaseks sõjaks on hakatud nimetama sõjalisi konflikte Prantsusmaa ja Inglismaa vahel aastatel 1337-1453. Tegelikult ei sõditud pidevalt, tuli ette ka pikki rahuperioode. Üheks sõjaks nimetatakse konflikte seepärast, et need olid kõik seotud Inglismaa kuningadünastia Prantsusmaa trooni taotlemisega. Prantsusmaa eelmine kuningas Philippe Ilusa pojad olid surnud pärijateta ja kuningaks valiti vennapoeg Philippe IV. Inglaste arvates oleks pidanud trooni pärima hoopis Edward III, kes oli Philippe Ilusa tütrepoeg. Prantsusmaal kehtiva nn saali õiguse järgi sai pärandada trooni ainult meesliinis, ent Inglismaal võisid ka naised trooni pärida.

# data[].attributes.body
Alguses olid edukad inglased, Prantsuse kuninga raskerelvastuses rüütlivägi sai inglastelt mitu korda lüüa. Inglaste põhiliseks trumbiks olid pikkade vibudega jalamehed, kelle nooled läbistasid prantsalaste turvise. 1346. aastal toimunud Crecy lahinguga algas tulirelvade ja palgasõdurite ajastu. Vahepeal raskendas sõjakäiku puhkenud katkuepideemia.

# data[].attributes.body
Sõjaõnn oli muutlik. 1360. aastal loobus Edward III küll Prantsusmaa troonist, aga sai vastu neljandiku Prantsusmaast. 14. sajandi lõpul vallutasid Prantsusmaa kuningad küll enamuse maast tagasi, aga läksid tülli Burgundia hertsogidega. Burgundia asus inglaste poolele. Pariis langes inglaste kätte ja prantslaste seis tundus üsna lootusetu. Ootamatult tõstis prantslaste motivatsiooni Jeanne d'Arc, kelle juhtimisel alustasid Prantsuse väed vastulööki ja vabastasid piiramisrõngast Orleansi linna.1453. aastaks jäi inglaste kätte vaid Calais' sadamalinn Põhja-Prantsusmaal. Saja-aastane sõda on lõppenud.

# data[].attributes.body
https://et.wikipedia.org/wiki/Saja-aastane_s%C3%B5da
õpik

# data[].attributes.body
9. sajandil hakkasid viikingid rüüstama Lääne-Euroopa rannikut, kasutades ära sealsete riikide nõrkust ja killustatust. 845. aastal vallutasid nad mõneks ajaks koguni Pariisi. Viikingipealik Rollo sai oma valdusesse suure ala Lääne-Prantsusmaal. Põhjast pärit asunike järgi sai see nimeks Normandia.

# data[].attributes.body
Viikingite idakaubandusest annavad tunnistust Põhjamaadest leitud rohked araabia rahad. Hõbeda vastu anti ilmselt eelkõige karusnahku ja orje.

# data[].attributes.body
Taani viikingid olid väga huvitatud Inglismaast, Iirimaast ja neid ümbritsevatest saartest. 9 sajandil tekkis sinna rohkearvuline skandinaavlaste asustus, mis mõjutas tugevasti kohalikku keelt ja kultuuri. Samuti käisid Taani viikingid ka Normandias, Rootsi ja Ida-Frangi riigis ja Lääne-Frangi riigis. Paiknema jäid nad lisaks Normandiasse ja Rootsisse.

# data[].attributes.body
Peamiselt Rootsist pärit viikingid võtsid oma kontrolli alla piki Venemaa jõgesid kulgevad kaubateed kaugetesse Idamaadesse ning Bütsantsi. On teada, et Bütsantsi keisri ihukaitsevägi koosnes skandinaavia sõdalastest. Samuti viisid Rootsi viikingite retked neid soomeugrilaste juurde ning Kiievi-Vene riiki, kuhu jäid nad ka lisaks paiknema.

# data[].attributes.body
Norra viikingid olid väga huvitatud Inglismaast, Iirimaast ja neid ümbritsevatest saartest. 9 sajandil tekkis sinna rohkearvuline skandinaavlaste asustus, mis mõjutas tugevasti kohalikku keelt ja kultuuri.  Norra viikingite retked viisid neid ka Islandile, Põhja-Ameerikasse (Vinland (Newfoundland)), Gröönimaale, Šotimaale, Cordoba Emiraati, Itaaliasse, Rootsisse ja Sitsiiliasse. Millest nende asualad on Vinland, Gröönimaa, Island, Šotimaa.

# data[].attributes.body
Esimene teadaolev Vana-Vene vürst Rjurik valitses üksnes Põhja-Venemaal, kas Laadogas või hilisemas Novgorodis. Umbes 880. aasta paiku vallutas tema järglane Oleg Kiievi ning tegi sellest oma riigi keskuse. Järgmiste valitsejate ajal laiendati riiki veelgi: vallutati ja liideti endaga ümbritsevaid rahvaid.
Vana-Vene riik ei olnud ühtne tervik, vaid koosnes paljudest väiksematest vürstkondadest, mida valitsesid Rjurikute suguvõsa liikmed Kõik nad pidid alluma Kiievis valitsevale suurvürstile, kuid olid ise suhteliselt iseseisvad. Vahel nad sõdisid omavahel ja vürstide võim oli ebakindel. Maaomand ja võim oli lisaks vürstile ülikute ehk bojaaride ja nende perekondade käes. Olulist rolli mängis ka vürsti sõdalastest kaaskond družiina, mis riigi algusajal oli tihti Skandinaavia päritolu. Taluomanikel ja teistel vabadel inimestel oli vähem sõnaõigust kui näiteks Skandinaavias. Paremas olukorras olid vabad linnaelanikud. Linnas võttis tähtsamaid otsuseid vastu veetše ehk rahvakoosolek.

# data[].attributes.body
Kuigi osa Vana-Vene riigi elanikke ning ka valitsejaid olid juba varem ristitud, võttis suurvürst Vladimir Püha Bütsantsi vahendusel ristiusu vastu 988. aastal. Vladimiri ristimine kinnitati tema ja Bütsantsi keisri õe Anna abieluga. Suure riigi ristiusustamine võttis tegelikkuses kaua aega ning leidis alguses suurt vastupanu. Vana-Vene kultuur oli väga tugevasti mõjutatud Bütsantsist. Pärast ristiusu vastuvõtmist ehitasid sealt saabunud meistrid esimesed kirikud ja Bütsantsist toodi esimesed ikoonid ja kirikuraamatud. Vürstid ja ülikud riietusid ning ehtisid ennast bütsantslaste eeskuju, kreeklased mõjutasid nende mõttelaadi ja igapäeva kombeid. Slaavi tähestiku vastuvõtt oli samuti seotud kreeklaste mõjuga. Kirjaoskus oli linnades küllaltki levinud. Kirjutati peaaegu alati vanaslaavi keeles.
Vana-Vene riigi kõrgajaks oli Jaroslav Targa valitsusaeg (1019-1054).

# data[].attributes.body
Majanduslikus mõttes tugines Vana-Vene riik suuresti rahvusvahelisele kaubandusele. Riiki läbis mitu olulist kaubateed. Üks ühendas Läänemerd Kesk-Aasia rikaste riikidega. Teine viis Läänemerelt läbi Novgorodi ja Kiievi Bütsantsi (varjaagide juurest kreeklaste juurde). Kaupmehed liikusid mööda jõgesid. Olulistemaks kaubaartikliteks olid karusnahad, orjad ja vaha. Vastu saadi araabia maade hõberahasid ja Bütsantsi luksuskaupu.

# data[].attributes.body
Naise sõnaõigus Vana-Vene riigi ühiskonnas oli eri rahvastel erinev. Skandinaavia algupära ühiskonnakihtides ning läänemeresoomlastega asustatud aladel oli see üldjuhul suurem kui riigi lõunapoolsetel aladel.

# data[].attributes.body
1169. aastal vallutas Vladimiri-Suzdali vürst, kes nimetas ennast nüüd suurvürstiks, Kiievi. Endine pealinn rüüstati põhjalikult. Lõplikult lagunes Vana-Vene riik mongolite vallutuse käigus 13. sajandi esimesel poolel

# data[].attributes.body
Pikka aega oletasid teadlased, et Eesti muinasaegses ühiskonnas olid kõik inimesed enam-vähem võrdsed: vähemalt meestel olid ühesugused õigused ja enamik inimesi olid vabad maaomanikud. Tänapäeval arvatakse, et ühiskond oli siiski tunduvalt keerulisem. Kuigi ei saa rääkida kujunevast kuningavõimust, polnud see siiski võrdsete inimeste ühiskond. Tõenäoliselt oli tolleaegse inimese jaoks kõige tähtsam tema suguvõsa. Tähtsamate suguvõsade seast valiti pealikud. Usutavasti võitlesid pealikud ja nende perekonnad omavahel ning järk-järgult koondus mõnele perekonnale suurem võim. Kuigi tähtsamad otsused võttis vastu siiski mingi pealikke nõukogu või ka rahvakoosolek. Igastahes ei otsustanud rahva üle keegi ainuisikuliselt. Arvatavasti valiti lisaks ka sõjapealikud. Suurema osa ühiskonnast moodustasid vabad maaharijad, kelle seas oli jõukamaid kui ka vaesemaid. Võib oletada, et oli ka palju neid kellel endal maad ei olnud, järelikult nad kas rentisid seda või töötasid sulaste-teenijatena, käsitööliste või kaubitsejatena. Eesti noored astusid meelsasti sõdalasena mõne teise pealiku teenistusse. Ühiskonna madalamal astmel olid orjad. Orjad olid oluline kaubaartikkel Eestit läbivatel kaubateedel ning nad mängisid olulist rolli siinsetes majapidamistes. Orjade hulgas võisid olla sõjaretkedelt vangilangenud, orjaturgudelt ostetud või ka kohalikud, vaesusesse langenud ja seeläbi isiklikku sõltuvusse sattunud inimesed

# data[].attributes.body
Tõenäoliselt arvasid eestlased enne ristiusu vastuvõtmist, et loodus on täis üleloomulikke olendeid, kes suudavad mõjutada inimeste elu üksikuid tahke. Kroonik Läti Henrik on 13. sajandi algul maininud ka eestlaste jumalat nimega Tharapita, kuigi pole teada, kas tegu oli päris jumalaga. Läänemeresoomlased austasid väga esivanemaid, keda arvati mõjutavat pereliikmete elu ka pärast surma. Mõningase ettekujutuse eestlaste uskumustest annavad ka kalmed. Eestis on enamasti kivikalmed, kus põletatud luud on segamini kivide vahel. Tuleriidale pandi surnud pidulikus rõivastuses.

# data[].attributes.body
Hiljemalt 11. sajandiks olid paljud Eesti naaberalad ristiusustatud. Kuna naabritega käidi tihedalt läbi, polnud uus usk tundmatu. Siia saadeti ka misjonäre. Võimalik, et rajati ka lihtsaid puust kirikuid, kuid säilinud neid pole. Tervikuna jäi muinasaegne Eesti siiski oma senise usu juurde. Kuigi mõned ülikud võtsid ristiusu vastu.

# data[].attributes.body
Kirjalike kui ka arheoloogiliste allikate põhjal tundub, et naistel oli muinaseagses Eesti ühiskonnas tähtis roll. Meeste ja naiste igapäevased kohustused olid aga kahtlemata erinevad. Tavaliselt oli igal mehel üks naine, aga Skandinaavias võis olla kõrgemast soost meestel olla ka liignaisi.

# data[].attributes.body
Muinasaja viimastel sajanditel levis põletamata matmise komme.

# data[].attributes.body
Muinasaja lõpuks oli kujunenud välja nii Eesti ala maakondlik kui ka kihelkondlik jaotus. Enamikus kihelkondades oli vähemalt üks linnus.

# data[].attributes.body
Kirjalikest allikatest on teada, et eestlaste laevad sarnanesid skandinaavlaste omadega ning võimaldasid ette võtta üsna pikki merereise. Eesti rannikul on praeguseks avastatud üsna palju muinasaegseid sadamakohti, mis samuti osutavad aktiivsele meresõidule. Olulisemad sadamakohad paiknesid ilmselt Põhja-Eesti rannikul, muu hulgas ka tänapäeva Tallinna lähedal. Ka mitu sisemaa linnust oli kasutusel kaubitsemiskohana.

# data[].attributes.body
Ristisõdadega on otseselt seotud ka keskaja algus Eestis ja Lätis. Kristlik Euroopa n-ö avastas need paigad 12. sajandi lõpus. Läänemere idakallas ei olnud maailmale muidugi ka varem tundmatu: siit kulges läbi viikingite tee itta. Eesti hõimudel oli rahumeelseid ja sõjalisi kontakre nii ida kui ka läänega. Siinsete riikide areng jäi küll naabritele alla, kuid mitte palju. Ka ristiusuga oli olnud kokkupuuteid, ent enamik rahvast järgis paganlikke uskumusi.

# data[].attributes.body
1186. aastal Daugava jõe alamjooksul liivlaste maale (tänapäeva Lätis) rajatud Üksküla piiskopkond tähistas suurte muutuste algust. Koos kaupmeestega saabunud esimene piiskop Meinhard rajas kiriku ja linnuse ning hakkas liivlaste seas innukalt misjonitööd tegema. Piiskop sundis ristiusu õpetusest lähtuvalt liivlasi nende tavapärast elukorraldust muutma. See põhjustas konflikte.

# data[].attributes.body
Eriti teravaks läksid liivlaste ja misjonäride vastuolud järgmise piiskopi Bertholdi ajal. Team taotlusel kuulutas paavst välja ristisõja ja kohale saabusid ristisõdijad. Bertholdi hukkus esimeses lahingus liivlaste vahel. Sõda laienes tunduvalt kolmanda piiskopi Alberti ajal (1199-1229). Albert alustas Saksamaal vägede kogumisega, Liivimaale saabunud, asutas ta 1201. aastal Riia linna ning tõi piiskopkonna keskuse Ükskülast Riiga. Riia kasvamist toetasid omalt poolt kaupmehed, kes jäid nüüd, kui võim on kindlalt sakslaste käes, siia elama. Ristisõdijad kohanesid siinsete põlisrahvaste sõjapidamiskommetega ja hakkasid samuti korraldama rüüsteretki naabrite juurde.

# data[].attributes.body
Riia võim sõltus paljuskii hooajalistest ristisõdijatest. Püsivama sõjajõu tagamiseks asutati 1202. a vaimullik rüütliordu, mille liikmed kandsid valge mantli peal mõõga kujutist, seepärast tuntakse seda ordut Mõõgavendade ordu nime all. Orduvennad pidid kuuletuma piiskopile, kuigi nad kasvasid tal üle pea ja õhutasid teda uusi maid vallutama. Samuti oli ka ilmalikke ülikuid, kes olid huvitatud oma valduste laiendamisest.

# data[].attributes.body
Riiast Piiskop Alberti ajal lähtunud ristisõdadest teame erakordselt palju seetõttu, et säilinud on kaasaegse kirja pandud kroonika. Ajaloolased on üksmeelel, et tekstis mitmel puhul mainitud lätlaste preester Henrik ongi kroonik ise.

# data[].attributes.body
Vallutajate suhted kohalike vanematega olid keerulised. On teada, et liite nii sõlmiti kui ka murti. Üks järjekindlamaid Riia leeri toetajaid oli Toreida liivlaste vanem Kaupo, kes ristiti ilmselt juba piiskop Meinhardi ajal. Kaupo langes Madisepäeva lahingus eestlaste vastu 1217. a.

# data[].attributes.body
1208. a tegid ristisõdijad esimese sõjakäigu Eestisse. Järgnenud 20 aastat kestnud verine sõda näitab ühelt poolt ristisõdijate nõrkust, teiselt poolt aga eestlaste visa vastupanu. Eesti vanemad, kellest kõige kuulsam Sakala vanem Lembitu, suutsid nii mõnelgi korral sõjaväljale tuua laia jõudude koalitsiooni. Seda tõestab 1210. aastal peetud Ümera lahing, mille eestlased võitsid (toimus tänapäevase Läti aladel). Kuid need liidud polnud kuigi püsivad. Isegi muistse vabadusvõitluse suurimas lahingus, mis peeti 1217. a madisepäeval (21. september), ei osalenud kõik maakonnad. Lahing lõppes ristisõdijate võidu ja Lembitu langemisega. Kuid ristisõdijate poolelt langes Kaupo.

# data[].attributes.body
Riia ristisõdijatest Eesti vallutamiseks ei piisanud. Seetõttu palus piiskop Albert abi Taani kuningas Valdemar II-lt. Valdemar II maabus 1219. a Tallinna kohal ja rajas pärast võidukat lahingut sinna oma linnuse. Legend räägib, et 1219. a peetud lahingu kõige otsustamaval ajal langes taevast alla lipp. Lipp aitas taanlastel võita ja sellest sai praeguseni kasutusel olev Taani lipp. Taani preestrid asusid kiiresti eestlasi ristima ja kuulutasi Põhja-Eesti oma valduseks. Samal ajal üritasid Eestis kanda kinnitada ka rootslased ja venelased. 1220. a vallutasid rootslased Lihula ja rajasid sinna oma linnuse, kuid veel samal aastal hävitasid selle saarlased. 1123. a asus Tallinnasse Novgorodi väesalk, ent sakslased vallutasid linnuse järgmisel aastal tagasi. Eestlased ei moodustanud neis võitlustes ühist jõudu: kord võitles iga maakond eraldi, kord mindi ühtede vallutajatega teiste vallutajate või koguni teiste maakondade vastu.

# data[].attributes.body
õpik

# data[].attributes.body
õpik

# data[].attributes.body
õpik

# data[].attributes.body
õpik

# data[].attributes.body
1127. aastal vallutas ristisõdijate vägi Saaremaa ning suurem sõdimine Eesti pinnal sai selleks korraks läbi. Vallutajate võimu ja tugipunktide kindlustamine võttis aga veel aega. Teravaks muutus Taani kuninga ja ristisõdijate vahekord. Mingiks ajaks ajasid sakslased taanlased Põhja-Eestist ära ja asusid läbi rääkima Saksa orduga, et oma võim kindlustada. Umbes samal ajal Preisimaad vallutama hakkanud Saksa ordul õnnestus mõõgavennad endaga liita alles pärast seda. Kuigi lõplikult lahenes olukord alles 1238. aastal sõlmitud Stensby lepingu alusel, kui Saksa ordu tagastas paavsti survel Põhja-Eesti Taani kunigale.

# data[].attributes.body
Ristisõjad Läänemere idakaldal ei olnud sellega veel läbi. Pärast leppimist Taaniga asus Saksa ordu vallutama Kuramaad, mis õnnestus lõplikult alles 13. sajandi teisel poolel. Kaugemal lõunapool sõdis Saksa ordu samal ajal preislastega. Pärast Preisi- ja Kuramaa allutamist sai ordu eesmärgiks leedulaste ristiusustamine. See aga ei õnnestunud. Leedu vürstide moodustatud riigis võeti ristiusk iseseisvalt vastu alles 1386. aastal.

# data[].attributes.body
Ristisõdade käigus tekkis uus maa - Liivimaa. See hõlmas umbes tänapäevase Eesti ja Läti ala. Liivimaa ei olnud riik, vaid kogum valdusi, millel igaühel oli oma valitseja e maahärra. Ometi kujunes Liivimaal välja ühtekuuluvustunne, mida toetas vallutajate sarnane kultuuritaust. Liivimaa valitsejad lähtusid oma valduste sisseseadmisel sellest, mis moodi oli riiklik elu korraldatud nende päritolumaal Saksa-Rooma riigis. Kui sõda oli läbi, pidid uued isandad arvestama ka kohalike olude ja õigustavadega.

# data[].attributes.body
Liivimaa jagunes viieks piiskopkonnaks: Riia peapiiskopkond, Tallinna, Tartu, Saare-Lääne ja Kuramaa piiskopkond. Liivimaa piiskoppidel (v.a Tallinna omal) oli peale vaimuliku võimu ka ulatuslik ilmalik võim. Kuid juba maa vallutamise käigus eraldas Riia peapiiskop ja hiljem ka teised piiskopid osa oma piiskopkonnast Mõõgavendade ordu ilmaliku valitsemise alla. Et maad kaitsta ning kohalikku haldust paremini korraldada , läänistasid piiskopid oma stifti maid vasallidele. Kuid lääni said siiski vaid vähesed rüütlid. Läänistamine toimus aegamööda.

# data[].attributes.body
Kui mõõgavendade ordu 1237. a Saksa orduga liideti, hakkas viimane valitsema ka Mõõgavendadele kuulunud maid. Erinevalt piiskoppidest Saksa ordu oma maid välja ei läänistanud, vaid valitses neid ise ja püüdis oma valdusi igati laiendada. Ordu viis lõpuni Kuramaa vallutamise ja ostis 1346. a Taani kuninga valdused. Lõpuks valitses ta Liivimaast kõige suuremat osa. Mõõgavennad allusid Riia piiskopile, aga Saksa ordu allus otse paavstile ega tahtnud alluda siinsetele piiskoppidele. Lisaks tülitsesid Saksa ordu ja Riia piiskop selle üle, et kes peaks olema Riia maahärra. Õigust otsiti ka paavsti käest. Aeg-ajalt viis see vaidlus isegi kodusõjani.

# data[].attributes.body
1343. aastal toimus keskaegse Eesti suurim ülestõus, mida selle alguse järgi nimetatakse Jüriöö ülestõusuks. Harju-, hiljem ka Lääne- ja Saaremaal tõusid eestlased üles ja tapsid kõik sakslased kelle kätte said. Ülestõuse põhjusteks nimetatakse sakslaste rõhumist, Taani kuninga nõrka positsiooni, nälja- ja külmalained. Ülestõuse mahasurumiseks Taani aladel sekkus Saksa ordu.Tappis Paide linnuses neli eestlaste saadikut, liikus Tallinna alla ja lõi seal ülestõusnute väe. Pärast ülestõusu mahasurumist müüs Taani kuningas oma alad Saksa ordule.

# data[].attributes.body
Samal ajal kui maahärrad omavahel võideldes ennast nõrgestasid, muutusid järjest tähtsamaks vasallid. Piiskoppide vasallid moodustasid ühenduse, et hakata valitsemises rohkem kaas rääkima. Vasallide tugevust näitavad nende välja mõeldud privileegid läänidega kauplemise osas. Kuna vasallid olid omavahel suguluses, oli vasallidel kerge ka üleliivimaalist koostööd teha. Vasallide ühendustest kujunesid keskaja lõpuks välja rüütelkonnad. Keskaegse Liivimaa sisepoliitikas oli oma sõna öelda ka linnadel. Võimas kaubalinn Riia püüdis oma kaht maahärrat, ordut ja peapiiskoppi, korduvalt üksteise vastu välja mängida. Kuigi Liivimaa linnade poliitiline seisund oli erinev, oli neil palju ühiseid huvisid, eriti kaubanduse alal. Kaubandusküsimusi arutati sellek kokku kutsutud linnadepäevadel.

# data[].attributes.body
Liivimaal ei olnud üht valitsejat ega pealinna. Ainus koht, kus kõik Liivimaa maahärrad ja seisused korraga kokku said, oli Liivimaa maapäev. Kogunemisi korraldati vastavalt vajadusele ja enamasti Liivimaa keskosas. Maapäevadel arutati erinevaid küsimusi. Kõige rohkem kulus aga maapäevadel aega tüliküsimuste arutamisele. Vaidlemine ja otsustamine oli raske. Liivimaa sisemise rahu ja ühtsuse saavutamiseks olid olulised maapäevadel sõlminud liidulepingud. Liivimaa valitsejad olid algusest peal tihedalt seotud Saksa-Rooma keisririigiga. Siinsed piiskoppidest maahärrad olid keisri läänimehed. Keiser kutsus siinseid maahärrasid Riigipäevale, kuhu nood saatsid oma esindajad.

# data[].attributes.body
Maapäeva alustati ja lõpetati kõikide saadikute kogunemisega mõnda suuremasse ruumi, gildituppa, raekotta või kirikusee. Läbirääkimised toimusid vaheldumisi nii seisuste kaupa kui ka territooriumite kaupa.

# data[].attributes.body
Euroopa suurim riik varauusaja algul oli Hadsburgide impeerium. Suurima ulatuse saavutas see Karl V (1500-1558) ajal. 1515. a sai Karl Burgundia hertsogiks, 1516. a päris ta Hispaania kuningriigi ning 1519. a valiti ta ka Saksa-Rooma keisriks. Nõnda oli Karl juba 19-aastaselt valitsejaks hiigelriigis, mis hõlmas suure osa Euroopast ning Hispaania koloniaalvaldused Ameerikas. Karl V jagas riigi oma pärijate vahel kaheks, ent ka edaspidi tegid Hispaania ja Saksa Hadsburgidest valitsejad tihedat koostööd. Hadsburgide võimu kasvamist jälgis murega Prantsusmaa. Prantsuse kuningad proovisid oma riiki suurendada Põhja-Itaalias, mis viis kurnavate sõdadeni Itaalias. Hadsburgide-Prantsusmaa konflikt määras Euroopa poliitikat 18. sajandini. Inglismaa toetas kord üht, kord teist, et mitte ohustatud olla. Teised Euroopa riigid olid väiksemad. Hispaania külje all asus Portugali kuningriik, mis samuti rajas ulatusliku kolooniaimpeeriumi. Hispaania Madalmaade provintsis tõstsid mässu hollandlased, millega kaasnesid sõjad ja tekkis uus riik: Madalmaade Ühendatud Provintsid. Hollandlased rajasid tulusa ülemaailmse kaubandusvõrgustiku. Skandinaavias kogusid võimu Taani ja Rootsi kuningriik. Taani kuningad valitsesid ka Norra ja Islandi üle ning Rootsi alla kuulus Soome. Ida-Euroopa suurim riik oli Poola, mis ühendas 1569. aastal Leedu suurvürstiriigi.

# data[].attributes.body
Varauusaja Euroopa poliitikas mängis olulist rolli veel üks suurvõim: Osmanite Türgi impeerium. Türklased purustasid 15. sajandi keskel Bütsantsi ning vallutasid 16. sajandi keskpaigaks terve Balkani poolsaare ning Ungari kuningriigi. Sultan Suleiman Suure (valitses 1520-1566) väed jõudsid korduvalt ka Saksa-Rooma keisririigi pealinna Viini alla, ent Hadsburgid suutsid rünnakud tagasi lüüa. Osmanite impeeriumi laienemist soodustas Euroopa riikide omavaheline konkurents. Ehkki tollases kirjasõnas kutsuti üles moodustama ''Türgi hädaohu'' kristlikku ühisrinnet, sõlmisid prantslased ja inglased hoopis türklastega Hadsburgide-vastase liidu, sest viimase ülevõimus nähti veelgi suuremat ohtu. Teine tõusev Euroopa ääreala riik oli Moskva suurvürstiriik, mis allutas teised Vene vürstiriigid. Suurvürst Ivan III (valitses 1462-1505) väitis, et ta on Bütsantsi keisrite võimu pärija, ning hakkas end nimetama Vene tsaariks. 1478. a vallutati Novgorod.

# data[].attributes.body
Keskajal oli riigi keskvõim suhteliselt nõrk: kuningad pidid võimu jagama suuraadlike ning seisuslike esinduskogudega. Varauusajal tugevnes kuningavõim aga peaaegu kõigis riikides. Suurt osa mängis konkurents riikide vahel ning rohked sõjad. Sõdade rahastamiseks kehtestatud maksud jäid sageli püsima ka rahuaegadel ning kuningad said nende lisarahadega oma võimu tugevdada. Tulirelvade kasutuselevõtt vähendas aadli ratsaväe rolli ning suurendas elukutselistest palgasõduritest koosneva jalaväe tähtsust. Kuningad jätsid osa vägesid püsivalt teenistusse, et kuningavastaseid mässe maha suruda. Suuremad sissetulekud võimaldasid valitsejal ehitada uhkeid paleesid ning pidada ülal värvikat kaaskonda, millega teised aadlimehed ei suutnud enam võistelda. Õukond muutus riigielu keskmeks.

# data[].attributes.body
Kuningate kasvav võim pani paljusid inimesi muretsema. Hea ja vooruslik kuningas võis tõesti oma suurt võimu kasutada riigi edendamiseks, halb kuningas võis aga võimu isiklikes huvides kuritarvitada. Paljud humanistlikud õpetlased pidasid seetõttu olulisek kuningate õiget kasvatamist ja harimist noorusest peale. Nad andsid välja käsiraamatuid, mida kutsuti valitsejapeegliteks ja need andsid ülevaate voorusliku valitseja isikuomadustest. Aga oli ka teisi arvamusi. Mõned humanistid väitsid, et valitseja ei tohi juhinduda tavainimese moraalireeglitest. Kõige kuulsam selline mõtleja oli itaallane Niccolo Machiavelli.

# data[].attributes.body
Oli ka mõtlejaid, kes leidsid, et vägivalla ja ebaõigluse kaotamiseks on vaja hoopis teistsugust elukorraldust. Inglise riigimees ja kirjanik Thomas More (1478-1535) esitas nägemuse kujuteldaval Utoopia saarel asuvast riigist, kus puudub eraomand ning kõik inimesed töötavad võrdselt ühise eesmärgi nimel.

# data[].attributes.body
Kuningavõimu tugevnemise taustal torkas erandina silma Poola, kus aadlikel õnnestus oma õigused ja privileegid säilitada. Poola kuningad olid valitavad ning nende võim oli väga piiratud, sest maksude kehtestamiseks või uute seaduste vastu võtmiseks oli neil vaja aadlikogu e seimi nõusolekut. Seimis oli aga igal aadlimehel vetoõigus. Ent tuleviku seisukohalt osutus nõrk kuningavõim kahjulikuks ning viis riigi hävinguni 18. sajandil.

# data[].attributes.body
stift - piiskopkonna osa, kus piiskopile kuulus mitte ainult vaimulik, vaid ka ilmalik võim

# data[].attributes.body
õpik

# data[].attributes.body
õpik

# data[].attributes.body
õpik