# data[].attributes.body
Поруке

# data[].attributes.attachment_link.description
Nebeske stolice ili Crkvina je arheološki lokalitet iz poznoantičkog (III/IV vek) i ranohrišćanskog perioda (kraj V/VI vek), koji se nalazi na nadmorskoj visini od 1800 metara, ispod istoimenog uzvišenja, pod samim Pančićevim vrhom (2017 metara nmv.) na Kopaoniku. Tokom istraživanja započetih 1998.

# data[].attributes.headline
Група  "Географи"

# data[].attributes.body
Група  "Географи"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Религија и митологија Старих Словена

(Одреднице преузете из Лексикона религија и митова древне Европе, саставили Александрина Цермановић-Кузмановић и Драгослав Срејовић, Савремена администрација, Београд, 1992)

Садржај
Словенска религија

Баба Јага

Баник

Белобог

Дажбог

Домовој

Хорс

Јарила (Јарило)

Јаровит, (Геровит, Геровитус)

Кикимора

Купала

Лешиј, Лесовик, Лесовој, Лешак, Лесник

Марена, Марана, Морена, Маржана, Маржена

Мокош

Мора, Мара, Маруха

Нав, нави

Перун

Полудница

Поренуције (Поренутиус)

Поревит (Поревит)

Прорицање

Рујевит (Ругиевитхус)

Русалке

Симаргл

Стрибог

Сварог, Сварожић

Световид

Триглав (Триглаус, Тригелаwус, Триглоус, Трyглаw)

Тројан

Вампир

Велес

Виле

Вођаној

Подразумева религијска схватања, култове и ритуале најмногољуднијег огранка индоевропске популације која је већ у првој половини I миленијума пре н. е. насељавала територију између Дона и Карпата. У последњим столећима пре н. е. Словени су се укључили у миграције подстакнуте кретањима разних азијских племена и брзо запосели простране територије источне, средње и југоисточне Европе. Између 6. и 10. века диференцирају се у језичким и културном смислу и разврставају у три велике групе племена, из којих су се развили данашњи Источни Словени (Руси, Украјинци, Белоруси), Западни Словени (Пољаци, Чеси, Словаци, Лужички Срби, Балтички Словени) и Јужни Словени (Срби, Хрвати, Словенци, Македонци, Бугари).

Извори за словенску религију су веома оскудни и фрагментарни. Плиније Старији и Тацит први помињу Словене под именом Венеди, и то као суседе Германа, али они не говоре и о њиховој религији. Податке о религији Словена најпре даје Прокопије, византијски историчар из 6. века, који саопштава да су словенска племена Анта и Склавена "веровала да је један од богова, творац муње, једини господар света, коме су жртвовали говеда и остале животиње да обожавају и реке и друга нека нижа божанства и свима њима приносе жртве и по њима врачају". Каснији писани извори односе се углавном на веровања Балтичких Словена и Руса, док се о религији осталих Словена - Чеха, Пољака и Јужних Словена - може судити једино на основу лингвистичких остатака и фолклорне грађе.

Религија Балтичких Словена реконструише се на основу историјских списа и хроника 11. и 12. века, и то хроника Titmara od Merseburga (oko 1012-1018. g.), u Gesta Hammburgensis Ecclesiae Adama iz Bremena (oko 1074-1076. g.) i Chronika Slavarum, списа који је између 1167. и 1186. године написао немачки историчар Хелмхолд. Још су поузданији подаци о религији Западних Словена који се налазе у биографијама бамбершког бискупа Отона, а које су у 12. веку написали Monachus Prifligensis, Ebbo i Herbord. У њима су подробно описани походи бамбершког бискупа против Словена на Балтику, а посебно њихови храмови. Поуздани су и подаци садржани и у нордијској Knytlingsaga, која је писана између 950. и 1190. године, као и у делу Saxa Grammaticusa, у коме су описани походи данског краља Валдемара против Словена.

За религију Источних Словена најзначајнији и најстарији извор јесте такозвана Несторова хроника, настала у првој половини 12. века, у којој се наводе имена богова поштованих у Кијеву. Мање су поуздани подаци садржани у спеву Слово о полку Игорову (крај 12. века), као и у хомелијама и полемичким списима насталим између 11. и 17. века. Подаци арапских путописаца не само да су одвећ фантастични већ је неизвесно да ли се односе на Словене или Нормане. Исто вреди и за пољске историчаре и путописце из 16 - 17. века, чије су конструкције о словенском пантеону без икакве стварне основе.

За реконструкцију словенске религије археолошка грађа се може користити само у ограниченој мери. Како још није поуздано утврђено порекло Словена, односно време њиховог формирања, то се археолошка грађа не може сматрати поузданим документом све до времена кад Словене сагледавамо у историјским условима, тј. до 6. века. Најдрагоценији су подаци до којих се дошло археолошким истраживањима светилишта Балтичких Словена, а у којима су нађени и кипови појединих божанстава.

У свим областима насељеним Словенима фолклорна грађа је изузетно богата. Иако је христијанизација Словена обављена између средине 9. и краја 10. века (осим Полапских Словена, који су хришћанство примили тек у 12. веку), питање је да ли су њоме били захваћени сви друштвени слојеви, јер подаци из каснијег времена показују да је свештенство морало да уложи много напора како би искоренило паганска веровања, посебно на селу. Та паганска веровања дуже су се одржала у источним него у западним словенским областима, где је деловање католичке цркве било веома успешно. Због тога су у фолклорној грађи и народним умотворинама Јужних и Источних Словена садржани многи елементи старе словенске религије. У руским билинама, а и у српским народним песмама и дугим усменим народним умотворинама, сачуване су успомене на старе словенске богове и хероје, а вероватно и нешто од првобитне словенске митологије. Елементи старе религије одржали су се и у ликовима и култовима појединих хришћанских светаца, на пример, св. Ђорђа, св. Николе, св. Илије, а код Срба - и св. Саве.

О религији Словена пре њиховог раздвајања на Источне, Западне и Јужне Словене не може се ништа одређено рећи. Поставља се питање да ли је икада и постојала религија заједничка свим Словенима, јер Титмар из Мерсебурга у 11. веку саопштава да свако словенско племе има своје храмове, односно посебна божанства. Пантеон Источних Словена може се реконструисати на основу података који су садржани у уговорима између Византије и Русије из 945. и 971. године, односно у такозваној Првобитној хроници, компилираној око 1111. године. Најпре се помињу богови Перун и Волос. Кнез Владимир је 980. године обележио почетак своје владавине у Кијеву на тај начин што је на једном брежуљку поставио дрвени идол Перуна са сребрном главом, а уз њега и идоле Хорса, Дажбога, Стрибога, Симаргла и Мокош, да би испред њих са својим народом приносио жртве. Истовремено је и Владимиров ујак у Новгороду поставио Перунов идол. Из наведених података је извесно да је врховни бог руског пантеона био Перун. Остала божанства, посебно Хорс и Симаргл, вероватно не припадају словенском пантеону. Једино је аутентична богиња Мокош, јер се помиње и у каснијим хомелијама.

Перун је поштован не само као бог громовник већ и као велики заштитник руских владара. Руски кнежеви норманског порекла поистовећивали су га са Тором, а после прихватања хришћанства његове особине прешле су на св. Илију. Волос је вероватно божанство изобиља и стада, који је после прихватања хришћанства преображен у ђавола. С друге стране, неке његове одлике пренесене су на св. Влаха и св. Николу. Култ Перуна и Волоса био је распрострањен и код Јужних Словена, на шта указују називи појединих места. Дажбог је загонетно божанство које је у једној Малалиној глоси повезано са Сунцем, а које се на основу имена може објаснити као бог који дарује, односно бог изобиља и плодности. Њему је врло близак Сварог, који се не помиње међу боговима којима је Владимир поставио идоле, али кога су свакако источни Словени поштовали заједно са његовим сином Сварожићем, и то као бога светлости, односно небеске и земаљске ватре.

У писаним изворима није поменуто ниједно светилиште код Источних Словена. Археолошким истраживањима откривени су, међутим, на локалитету Перин у близини Новгорода, остаци дрвене конструкције са основом у облику октогоналне розете, која је протумачена као Перунов храм. У средишту конструкције нађено је угљенисано дрво, које указује да се ту налазио идол и место на коме је горела ватра, док је један раван камен у близини протумачен као жртвеник. У старој Ладоги откривен је фрагментован дрвени идол брадатог божанства из 9. или 10. века, са коничним шлемом на глави.

Источнословенски пантеон није заснован ни на хијерархијским нити на родбинским односима. Идоли најзначајнијих божанстава постављени су на врховима брежуљака, под ведрим небом. Неизвесно је како су изгледала места жртвовања, као и места жртви. Свештенство није поменуто ни у једном историјском извору, а нема ни података о прорицању и врачању.

Религија Западних Словена позната је само фрагментарно јер се располаже углавном подацима који се односе на светилишта и божанства Балтичких Словена. Извесно је само да није постојао пантеон заједнички свим Западним Словенима, јер се у историјским изворима увек истичу божанства појединих области за која се везују локални култови. Врховни бог балтичких Словена био је вероватно Свантовид, описан као бог богова, као божанство које обезбеђује победе у рату. Као највиши богови означавају се и Триглав и Сварожић. Сва та божанства повезана су са ратним функцијама и са магијом, а ратнички карактер имала су и остала божанства Балтичких Словена, као што су Рујевит или Јаровит, који је изједначаван са Марсом. Карактеристична је веза поменутих божанстава са појединим врстама оружја (штит, копље) и са коњима, као и њихова поликефалија. Тако Свантовид има четири главе, распоређене према главним правцима света, Триглав је троглав, а Рујевит је представљан са седам глава. Поликефалија карактерише и Поревита и Поренута. Том поликефалијом вероватно су изражене многе функције божанстава. Остала божанства позната су углавном само по имену. За Провена се може претпоставити да је био повезан са храстовима јер је њему био посвећен свети гај између Олденбурга и Либека. За Подага, коме је био посвећен храм са идолом у Плуни, претпоставља се да је био повезан са годишњим добима и ватром. Бог Припегала, коме је посебно годила хришћанска крв, вероватно је био итифалично божанство, налик на Пријапа. О Живи, вероватно главном женском божанству, ништа се одређено не зна. Словени који су живели између Лабе и Одре поштовали су једну безимену богињу, чију су слику носили на својој застави. Полапски Словени су на својим гозбама наздрављали добром богу и злом богу, изјављујући да свака срећа долази од доброг бога, а несрећа од злог. Тог злог бога, који је називан Црнобог, хришћански мисионари су поистоветили са ђаволом, иако је он вероватно био бог подземља.

У Историји Пољске Јана Длугоша (око 1460. г.) набројана су имена божанства старог пољског пантеона, а уз њих и одговарајућа божанства из римске митологије: Yecza - Јупитер, Luada - Марс, Dzydzilelyа - Венера, Nyа - Плутон, Dzewana - Дијана, Marzuaba - Церера, Pogoda - Време, Zywie - Живот. Пољски писци из 16. века додали су том списку још неколико имена, на пример Лел, Полел, Погwизд, Похвист. Тај пољски пантеон је, међутим, вештачка творевина, коју у целини треба одбацити.

Код чешких аутора из 16. века такође су поменута имена неких прехришћанских божанстава, на пример Зелу, Климба, Кросина, Красатина, Морена, Лада и др., али су и она произвољне творевине.

Храмови Балтичких Словена опширно су описани у историјским изворима, а документовани су и археолошким ископавањима. Храм врховног бога Свантовида у Аркони на острву Риген, разрушен 1168. године описао је Сакс Граматик, а археолошки је истраживан у два маха, 1921. и 1969-70. године. Тај храм је можда подигнут још крајем 9. века. Описана је његова сјајно украшена дрвена ограда и Свантовидов идол у натприродној величини у унутрашњости храма. На Ригену су се у Гарцу (Карентхиа) налазила још три храма, од којих је онај у средишту био посвећен Рујевиту, док су у остала два поштовани Поревит и Поренут. У Ридгосту (Ретра) налазио се храм у коме је поштован већи број локалних богова, од којих је највећи углед уживао Сварожић. Спољашњост храма била је украшена представама богова и богиња, а у унутрашњости су се налазили идоли наоружаних богова, као и велики број заветних дарова. У изворима се помиње неколико храмова у Шћећину, од којих је најзначајнији био храм посвећен Триглаву, такође богато украшен. У Волину се налазио храм са светим копљем, а у Волгасту је постојало светилиште у коме се уместо идола налазио џиновски штит, прекривен златним листићима.

У Грос Радену, код Шверина, археолошки је истражено једно велико светилиште, четвороугаоно у основи, око кога су откривене храстове даске дуге 1,50 до 2 м, које су у горњем делу тако обрађене да у целини наликују на људску фигуру. На основу керамичких налаза, то светилиште је датовано у 9-10. век.

Балтички Словени поштовали су одређена божанства у светилиштима под ведрим небом. У близини Олденбурга налазио се гај Прова, коме су били посвећени стари свети храстови. Светилиште је било ограђено дрвеном оградом, са два богато украшена улаза. Приступ је би дозвољен само онима који су намеравали да принесу жртву, али је светилиште било и уточиште свим прогоњеним. Храмови балтичких Словена најчешће су служили и као својеврсне ризнице. Постојао је обичај да се десети део добијеног ратног плена дарује светилишту, а у ризницама светилишта налазили су се златни и сребрни пехари, који су коришћени само у празничне дане. Чини се да су сва светилишта била ограђена плитким рововима или дрвеном оградом. Само је свештенику био дозвољен улаз у храм, а и он би при том морао да задржава дах како не би упрљао највећу светињу.

Историјски извори поуздано документују постојање култних статуа и код Источних и код Западних Словена. То су претежно били дрвени идоли који су могли имати оплату од племенитог метала. Неки од њих су били натприродне величине, на пример древни идол Свантовида у Аркони. Археолошка истраживања такође документују постојање дрвених идола код Западних Словена. При ископавању једног утврђеног насеља код Неубранденбурга пронађен је у слоју из 11. - 12. века, и то у средишту насеља, један двоглави идол од храстовине, висок 1,70 м. Обе главе представљају лик мушкарца са дугим брковима. На периферији истог насеља откривена је још једна фигура од храстовине, висока 1,60 м, која представља жену са наглашеним грудима и стидним троуглом, за коју се претпоставља да је неко домаће божанство, и то заштитница породице. Да су многа места и утврђења имала своје богове заштитнике показују идоли од храстовине, који су откривени на неколико места. У Алтфризаку, код Неурупина, непосредно испред насеља нађена је храстова фигура која приказује нагог мушкарца. Тај идол, датован методом радиоактивног угљеника у другу половину 6. века, вероватно је имао одређену улогу у култу плодности. Богови Западних Словена представљани су и на каменим рељефима. Из времена непосредно пред примање хришћанства потичу и рељефи из Алтенкирцхена и Бергена на којима је представљен мушкарац са великим рогом изобиља у рукама, вероватно Свантовид, јер је са рогом изобиља представљан и у свом храму у Аркони. На каменој плочи из Волгаста схематизовано је приказана људска фигура, а крај ње велико копље, које је атрибут Геровита, заштитника Волгаста.

О светилиштима и култним обредима који су у њима обављани старало се свештенство. Мања светилишта, посебно она под ведрим небом, опслуживао је само један свештеник, али за велике храмове везивао се већи број свештеника. Основна дужност свештеника састојала се у старању о добру племена, и то на тај начин што су они, тумачећи вољу племенског божанства, одлучивали о рату и миру или делили правду и водили дипломатске преговоре. Они су бринули и о ризницама светилишта. Како су све важне одлуке зависиле од свештенства, оно је често било моћније од племенских владара. Веома важно место у друштвеном животу дато је прорицању. Свештеници су прорицали помоћу пепела, воде, колача, укуса крви жртве или мокраће. Најутицајнија прорицања обављана су у Аркони, Ретри и Шверину, где је одлука о рату и миру доношена на основу понашања коња (в. Свантовид). При крају жетве обављан је у Аркони посебни ритуал по коме је свештеник узимао посуду из руку Свантовидовог кипа и, на основу количине течности садржане у њој, наговештавао родну или неродну годину. Затим је свештеник стављао испред идола колач од меда, велик колико и човек, склањао се иза њега и питао народ да ли га види. Ако би добио потврдан одговор, молио је да идуће године колач буде већи, односно да летина буде добра.

У писаним изворима помињу се жртве које су Западни Словени приносили својим боговима, али не и њихове врсте нити начин жртвовања. Хроничари инсистирају на људским жртвама, али тај податак треба примити са највећом резервом.

Пантеон Јужних Словена најтеже је реконструисати, јер су они рано потпали под непосредни утицај византијске цивилизације и хришћанске религије. Већ је напоменуто да су Словени у време насељавања Балканског полуострва веровали, према Прокопијевом сведочењу, у једног врховног бога, и то бога муње, коме су била подређена божанства нижег реда. Како су у топономастици јужно од Дунава многи трагови имена Перуна, са доста вероватноће може се претпоставити да је код Јужних, као и код Источних Словена, Перун био врховни бог. У топонимима има трагова и о Велесу, о чијем се лику и функцијама код Јужних Словена може индиректно судити по описима св. Саве, који је, по српском народном предању, првенствено покровитељ и заштитник стоке. Њему би био близак и Дабог из српских прича, црно и хромо божанство доњег света, господар мртвих, заштитник стада, али и вукова, који је називан и Даба, Дабо или Хроми Даба. Дабог је истовремено и бог племенитих метала, злата и сребра, проналазач и заштитник ковачке вештине. После прихватања хришћанства, функције Дабога пренесене су на велике хришћанске свеце (св. Јована, св. Саву, св. Арханђела, св. Ђорђа, св. Николу, св. Мрату), а његов лик је преображен у сотону и Хромог Дабу. Једна од хипостаза Дабогових је вероватно и Вид, божански видар чије је име сачувано у великом српском празнику Видовдану. Цар Тројан са три главе, који се помиње у једној скаски, вероватно је божанство блиско Триглаву јер је описан као ноћни коњаник. Како се у једној словеначкој бајци помиње чаробница Мокоши, могућно је да је богиња Мокош некада била позната Јужним Словенима.

Код Јужних Словена досада нису археолошки посведочена светилишта нити идоли, а у историјским изворима не помиње се свештенство нити има података о култовима и ритуалима. Жртве су приносили боговима једино као молитву за свој спас.

Извесно је да су сви Словени поштовали и много нижа божанства, као и различите демоне, јер то потврђују и писани извори и фолклорна грађа. За кућу и домаћинство везана су различита натприродна бића. Код Руса је то дед, дедушка, украјински дид, дидко и домовник, или домовој, код Чеха дедек, а код Бугара - стопан. Под тим именима замишљан је старац са крзненим огртачем који живи иза или испод огњишта и брине се о кући и стоци. Некада се замишља и у виду пса, медведа или змије. Ако се том кућном заштитнику не поклања одређена пажња, он напушта кућу и проузрокује болести стоке или смрт домаћина. У одајама које су служиле купању пребивао је баник, коме су купачи остављали у чабру воду за купање и жртвовали му црну кокошку. У углу амбара живео је овиник, замишљан у виду црне мачке огњених очију, који, ако га неко наљути, може да запали амбар. За домаћинство је везана и Кикимора, мала жена која је лењим домаћицама мрсила пређу и ноћу узнемиравала децу.

Како су Словени били окружени густим шумама, у које су често залазили ради лова или које су крчили, то су за њих везивали и различите шумске духове, од којих је код Источних Словена најпознатији био лешиј, а код Јужних - лесник (в. та имена). Пољима је, међутим, господарио полевој или полевик, који је замишљан час као кепец, а час као људско биће црног тела и зелене косе. За поља су још чешће везивани женски демони, полуднице (код Руса), које су замишљане као девојке дугих коса, заогрнуте белим платном, а које се најчешће појављују у ражи, и то у подне када је сунце најјаче.

За воде су Словени везивали разна демонска бића, зла и опака. Воданој је боравио покрај воденица, где је пролазнике стропоштавао у воду да би их учинио својим слугама. И остали водени духови нису били благонаклони људима, а сви су замишљани као застрашујућа бића, често са канџама, роговима, репом и ужареним очима. Њима се придружују и русалке, у ствари утопљенице или некрштена деца, преображена у девојке са дугом распуштеном зеленом косом (в. то име). Док су код северних Руса ружне и наге, спремне да одвуку под воду сваког ко им се приближи, русалке које настањују Дњепар и Дунав имају заносан изглед и својом песмом зачаравају пролазнике. Посебно су опасне у недељи русалки (недеља која следи после Тројица), јер оне тада излазе из воде, јуре по пољима, пењу се на дрвеће и играју на пропланцима. Њима су код Јужних Словена сличне виле, заносне девојке са распуштеном косом и крилима, које најчешће обитавају покрај кладенаца, језера, или по горама и планинама (в. то име).

У ритуалима за плодност код Источних, а делом и Јужних Словена, значајно место заузимају празници за које се везују божанства названа Кострома и Јарило, односно лутке од сламе, које се на одређен начин сахрањују, спаљују, растурају на делове или потапају у воду, уз обредно оплакивање или повике и смех, са циљем да поново оживе. У том ритуалу, обављеном у пролеће, чији је циљ био да се обезбеди плодност, Кострома се појављује као млада жена умотана у беле чаршафе, са храстовом гранчицом у рукама, а Јарило као прекрасни младић на белом коњу. У време летње дугодневнице прослављан је празник на који су лутке зване купала потапане у воду и паљене велике ватре. На тај дан трагало се за магичним и лековитим биљкама. Распрострањено је предање о цвету папрати који се расцветава уочи тог дана, а чија магична својства омогућују да се открије закопано благо. У свим ритуалима који се на тај празник обављају јасно су истакнути ватра и вода као супротни елементи, а на основу песама и осталих фолклорних текстова везаних за купала, могућно је реконструисати мит о родоскрвном односу брата и сестре, оличеним двобојним цветом дан и ноћ.

За ритуале плодности у јужнословенском фолклору везани су ликови Германа и додола. При обреду изазивања кише прављена је глинена лутка мушкарца, названа Герман, коју су жене сахрањивале у суву земљу са уверењем да ће на тај начин изазвати плодоносну кишу. У време суше, поворка девојчица, најчешће од пете до десете године, које су називане додоле, ишла је од куће до куће певајући песме којима је призивана киша. Додоле су биле босе, одевене у изношену одећу, са венцем од трава, житарица и винове лозе на глави. Између себе су бирале предводницу, звану додола или додолка. Пролазећи кроз поља, додолке су их прскале водом, док их је испред сеоских кућа домаћица посипала водом по глави и ногама, а затим даривала брашном, вуном или новцем. Иначе и код Јужних и код Источних Словена киша је изазивана на тај начин што је преко мртваца, најчешће утопљеника, кога би за тај обред ископали, изливана вода.

У религији свих словенских народа, култ мртвих заузима значајно место, посебно у религији Јужних Словена. Све до 9-10. века Словени су спаљивали мртве, а њихове остатке сахрањивали у урнама или су преко ломаче насипали хумке, У том раном раздобљу гробни прилози су изузетно ретки. У урне су каткад стављани раж или спаљене кости коња. Угледне личности су сахрањиване са помпом, а у смрти их је пратила супруга или робиња. Према сведочењу арапских писаца из 10. века, које треба примити са највећом резервом, кад умре неки племић, његово тело се привремено сахрањује, а када се његово имање подели, обављана је права сахрана, и то на тај начин што се наоружан, у богатој одећи, смешта у лађу са храном, пићем и супругом, а затим је лађа предавана ватри и отискивана од обале. Извесно је, међутим, да су Словени који су живели покрај мора у 8-9. веку имали представе о лађи мртвих, јер су у том раздобљу археолошки посведочене надгробне плоче или гробови у виду лађа.

Почев од 10. - 11. века, под утицајем хришћанства, Словени прихватају обичај инхумирања покојника. Без обзира на то да ли се покојници спаљују или инхумирају, чврсто се веровало да настављају живот после смрти, што се огледа у погребним ритуалима као што су даће или погребне игре, често са маскираним учесницима. Трећег, седмог, дванаестог и четрдесетог дана после смрти покојницима су на гроб доношени храна и пиће, као и после 6 и 12 месеци. Посебни празници мртвих - задушнице - прослављани су и на гробовима и по кућама, у рано пролеће и у касну јесен.

Култ предака био је посебно развијен код Јужних Словена, пре свега код Срба. Готово сви српски обичаји у време Божића и такозваних некрштених дана везани су за култ предака, а и крсно име - слава - код Срба јесте велики празник породичног претка, чувара и заштитника куће и породице.

Код Јужних Словена посебно је добро очувано веровање да се душе умрлих грешника претварају у вампире (в. то име). То је свакако прастаро веровање јер су на некрополама посведочени гробови који су укопани дубље од осталих, или гробови у које је покојник стављан у неуобичајеном положају (потрбушке, лицем према земљи), или је, пак, затрпан камењем.

Неизвесно је какве су представе Словени имали о свету мртвих, као и о божанствима која њиме господаре. На основу узгредних или двосмислених података у историјским изворима, претпоставља се да је свет мртвих мрачан, а да је божанство које њиме влада црно (в. Црнобог). Док се анализом фолклорне грађе из области насељене Јужним Словенима може закључити да светом мртвих господари мушко божанство, дотле фолклорна грађа из источнословенских области указује на то да женско божанство влада Подземљем и мртвима. Тако се претпоставља да је у лику Баба Јаге инкорпорирана стара европска богиња смрти (в. Баба Јага) и да је Ведма (вештица) у ствари демонизирана богиња Подземља. За Баба-Јагу се везују и ликови демонизованих мушких божанстава смрти, као што су Кашчеј Бесмртни или Морозко.

БИБЛИОГРАФИЈА

Иако постоји обимна литература о појединим аспектима словенске религије, целовитих објективних приказа готово да и нема, јер већина аутора или одвећ критички приступа расположивој грађи, или је одвећ слободно интерпретира. Критички се треба односити чак и према капиталним делима као што су A. Bruckner, Mythologia slowianska i polska (1918, reprint Warsawa 1980) i M. Gimbutas, Slavic Religion u The Encyclopedia of Religion, ed. by M. Eliade (New York, 1987). Од општих дела треба истаћи B. O. Unbegaun, La religion des anciens Slaves (Paris, 1948), F. Vyncke, De godsdienst der Slaven (Roermond, 1969).

О религији и митологији Источних Словена V. J. Mansikka, Die Religion der Ostslawen (Helsinki, 1922); S. A. Tokarev, Religioznye verovania vostochnoslavianskih narodov XIX - nachala XX veka (Moskva, 1957); D. Zelenin, Russische (ostslavische) Volkskunde (Berlin und Leipzig, 1927).

О Западним, односно Балтичким Словенима треба консултовати T. Palm, Wendische Kultstдtten: Quellenkritische Untersuchungen zu den letzten Jahrhunderten slavischen Heidentums (Lund, 1937); E. Wienecke, Untersuchungen zur Religion der Westlawen u Forschungen zur Vor-und Frьgeschichte, 1 Heft (Leipzig, 1941); E. Schuldt, Der altslawische Tempel von Grosssraden (Schwerin, 1976) i L. Niederle, Manuel de l'antiquite slave (Paris, 1926).

О Јужним Словенима v. P. S: Krauss, Volkslaube und religioser Brauch der Sьdslawen ' (Mьnster, 1890); као и бројне чланкеN. Nodila o religiji Срба и Хрвата који су обједињени у књизи Stara vjera Srba i Hrvata (Split, 1981) i В. Чајкановића, обједињених у књизи Mit o religiji Srba (Београд, 1973). Велики број појмова из српске религије и митологије обрадили су Ш. Кулишић, П. Ж. Петровић и Н. Пантелић у књизи Српски митолошки речник (Београд, 1970). Уопштено о словенској митологијиL. Leger, La mythologie slave (Paris, 1901).

У словенској митологији баба чаробница која живи у шуми, у изби постављеној на кокошије ноге. Око њеног станишта је ограда од људских костију и лобања. Уместо браве постављене су вилице оштрих зуба, уместо резе користи се људском ногом, а као кључ служи људска рука. Баба Јага граби јунаке и прождире људе, а у пећи пече украдену децу. Најчешће је замишљана као ружна старица огромних груди, слепа или болесних очију.

У источнословенској митологији дух који борави у просторијама намењеним купању. Веровало се да после сваке три групе купача и сам Баник приступа купању и да га у томе нико не сме узнемиравати. Због тога су купачи увек остављали мало воде Банику. Могао је купачима да предскаже будућност. Често су га посећивали демони шума и ђаволи.

У митологији Западних и Балтичких Словена бог светлости, успеха и среће. У усменом предању се помиње под именом Бјелун. Замишљан је као старац седе браде обучен у бело, а појављује се само дању да би људима чинио доброчинства и помагао им у свакој невољи. Белобогу, као креативној позитивној снази, супротстављен је Чернобог, као деструктивна сила.

у словенској митологији Сварогов син, бог Сунца, који дарује благостање и срећу. Древни идол овог божанства стајао је на брду у Кијеву, заједно са идолима Перуна, Хорса, Стрибога, Семоргла и Мокоши. Веровало се да је Дажбог родоначелник руског народа. У српском предању помиње се под именом Дабог или Дајбог, као господар земље, као противник божји, као "цар на земљи", бог злата и сребра и заштитник ковачке вештине. Под утицајем хришћанства, Дажбог је поистовећен са сатаном, односно Дабог постаје ђаво и назива се Даба, Дабо или Хроми Даба.

У митологији Источних Словена кућни дух, често називан дед или господар куће. Замишљан је у људском лику, најчешће као омален длакави старац, каткад с роговима и репом. Могао је да се преображава у различите животиње, пре свега у мачку, пса и краву, а ређе у змију и жабу. Најчешће борави у кући, у углу иза пећи, на тавану или у дворишту. Брине се о благодети куће, посебно о стоци, због чега је повезан са богом Велесом. Његова супруга, која се зове Домовика, борави у подруму. Глас Домовоја се у кући често чује, али је опасно да га укућани виде. Разним знацима наговештава недаће или смрт.

Источнословенско божанство нејасних функција, вероватно бог Сунца. Његов дрвени идол налазио се на брду у Кијеву, покрај идола Перуна, Дажбога, Стрибога, Семоргла и Мокоши. Претпоставља се да је лик тог божанства формиран под утицајима са југа.

У словенској митологији божанство пролећне вегетације и плодности. Замишљан је као младић изузетне лепоте, на белом коњу, окићен пољским цвећем, босоног и у белој одећи, са свежњем класја у рукама. Успомена на то божанство сачувана је у различитим пролећним обредима, у којима је главна личност, девојка одевена у бело и овенчана цвећем, јахала на белом коњу. Прављене су и лутке од сламе, које су називане Јарило.

У словенској митологији божанство нејасних функција, које су поштовали Померанци, можда истоветно са Свантовидом. Посебно је поштован у Хавелбергу и Волгасту, где се у храму налазио његов огромни штит. Каснији хроничари поистовећивали су га са римским Марсом.

У источнословенској митологији зао кућни дух замишљан у лику малене жене. Стара се о домаћим животињама, првенствено о живини. Веровало се да вредним домаћицама помаже у послу, док лењивим загорчава живот на различите начине. Непријатељски је расположена према мушкарцима, а ноћу често узнемирава и децу.

У словенској митологији биће повезано с празновањем летњих солстиција, у ноћи између 23. и 24. јуна. то је божанство летине, обиља и весеља, а тако је називана и лутка од сламе или дрвета, одевена у женску одећу, која је у свечаној поворци доношена до реке и бацана уводу или у ватру. У ритуалну значајну улогу има купање, скакање преко ватре, плетење венаца од ивањског цвећа и бацање цвећа у воду. Веровало се да то ноћи једини пут у години папрат цвета и да тај цвет има магичну моћ. Он тада може да савлада демоне, открије место на коме је закопано благо и да подари успех или велико богатство.

У словенској митологији дух који господари шумама и зверима. Замишљан је у људском лику као пастир чије стадо чине јелени, кошуте и зечеви, које чувају вукови или рисови. Његови образи су плави, очи зелене и буљаве, обрве чупаве, а брада дуга и зелена. Може бити и заогрнут зверињим крзном, а каткад је замишљан и са роговима и копитама. Необично је одевен и увек носи леву ципелу на десној нози, а кожух закопчава на погрешној страни. Веровало се да нема сенке и да му је крв плава. Кад хода кроз дубоку шуму, главом дотиче крошње највишег дрвећа, а кад се креће по ивици шуме или жбуњу, постаје патуљак, често тако мален да се може сакрити и под једним листом. Боји се питомих предела, али је суверени господар у шуми, где је увек спреман да путнике заведе на погрешан пут или да уплаши ловца. Он господари вуковима које једном годишње окупља у шуми да би одредио плен за наредну годину. Да би се човек заштитио од његових чаролија, најбоље је да одећу обуче наопачке, али и да не заборави да леву ципелу обује на десну ногу.

У Србији, у околини Лесковца, шумски демон назива се лесник.

У словенској митологији богиња зиме и смрти. Тим именом се назива и лутка од сламе која је коришћена у ритуалима везаним за умирање и васкрсење у природи или у чинима за кишу.

У митологији Источних Словена богиња плодности, заштитница жена и женских послова, посебно предења. Њен древни идол постави је кнез Владимир на брду у Кијеву, и то поред идола Перуна и осталих богова. Сећања на ту богињу сачувана су у Украјини све до средине 19. века. На северу Русије називају је Мокуша и замишљају је као жену велике главе и дугих руку која обилази куће и надгледа преље. Њен култ је, судећи по топонимима, био распрострањен и код Западних Словена.

У словенској митологији зли дух који лута ноћу, седи на грудима заспалих и сише им крв. То може бити сен умрлог или душа живог, која у виду лептира или неке друге животиње напушта тело да би мучила људе. Веровало се да постаје од женског детета рођеног у крвавој кошуљици или од девојке која се повезала с ђаволом. Појављује се и у виду различитих предмета, на пример длаке и сламке, а може се провући кроз кључаоницу.

У словенској митологији оличење смрти, Царства мртвих и господара Подземља, односно демона који су настали од душа мртворођене и некрштене деце. У бугарским предањима замишљани су у виду птица које, уз застрашујуће крике, у тамним ноћима облећу око кућа и нападају труднице, дојиље и децу. Код Срба и Хрвата називају се некрштенци или невидинчићи, а замишљани су као велике птице са дечјим главама. То су зли демони који нападају некрштену децу и дојиље. Сточари посебно страхују од некрштенаца, који кравама, овцама и козама одузимају млеко. У Украјини и Пољској замишљани су у људском или животињском виду, а називају се потерчук, односно латаwиец.

Бог громовник, поштован код свих словенских народа. Посвећени су му планински врхови и извори, а на жртву му је приношен бик. Глава његовог дрвеног идола у Кијеву била је од сребра, а уста од злата. Замишљан је као зрео човек са огњеним каменом, батином или стрелама у рукама. Призиван је приликом склапања уговора и полагања заклетви, односно кажњавао је сваког вероломника. Испред његовог кипа у Новгороду и дању и ноћу горела је ватра од храстових дрва. Ако би се непажњом слугу та ватра угасила, сви би били кажњени смрћу. Од дрвећа посвећен му је храст, а од биљака - перуника (богиша), за коју се веровало да чува кућу од грома, пожара и сваке несреће. О широкој распрострањености Перуновог култа сведоче називи места, извора и планина у свим областима словенског света. После покрштавања, Словени су Перунов лик и функције пренели на светог Илију.

У словенској митологији пољски дух замишљен као лепа висока девојка, обучена у беле хаљине. Појављује се редовно лети у време жетве. Тад хода по пољима и кад у подне наиђе на човека или жену у послу, хвата их за косу и обара на земљу без милости.

Словенско божанство поштовано на острву Рујну (Риген). На југу острва, у Кореници, налазио се храм тог божанства са чудним култним идолом, с четири лица на глави и једним лицем на прсима.

Словенско божанство поштовано на острву Рујну (Риген). На југу острва у Кореници, налазио се храм тог божанства са култном статуом која је приказивала Поревита са пет глава.

Вештина упознавања воље богова на основу различитих врста, знакова. Намере богова могу људима бити наговештене или спољашњим знацима или непосредно, преко снова или надахнућа. У прву групу прорицања сврстава се предсказивање воље богова на основу лета или гласова птица (орнитомантија), инстинктивних поступака (нпр. нехотично изговорене речи), бацања коцки или других врста објеката (клеромантика, астрагаломантика), а посебно на основу посматрања утробе жртвованих животиња, ватре на олтару (епиромантика), небеских тела (астрологија) или воде (хидромантика). Другу групу прорицања чини откривање божанске воље преко снова (ониромантика), најчешће оних који траже оздрављење у Асклепијевим светилиштима (инкубација, ијатромантика), приказивањем сени покојника (некроматика) и откровењима добијеним преко надахнућа (ентхоусиасмос).

У најранијим историјским епохама, пророковања су обављали надахнути појединци који су оглашавали вољу или жеље богова. Касније та врста прорицања није имала значајнију улогу јер је слободно пророковање надахнутих појединаца било замењено пророштвима добијеним од различитих свештеничких редова или званичних пророчишта, нарочито делфског (в. Пророчишта). Тек после смрти Александра Великог, кад је грчко-римски свет ступио у непосредни контакт с Оријентом, нагло су постале омиљене све врсте прорицања, пре свега астрологија. У Риму су званично признавана једино пророковања која су обављали државни магистрати или свештенство, али мере које су предузимане ради спречавања прорицања незваничних лица показују да су све врсте прорицања биле омиљене. Већ од времена Тиберија незванична пророковања сматрана су злочином и кажњавана су протеривањем и одузимањем имовине. Упркос тој забрани, а и каснијим забранама, у Риму су постојали и професионалци, најчешће странци с Оријента, који су се бавили искључиво астрологијом. Диоклецијан је најстроже забрањивао арс математица, тј. астрологију, али су тек доласком на власт хришћанских императора коначно угушене све врсте пророковања.

У балтичко-словенској митологији бог рата, поистовећен са римским Марсом. Посебно је поштован на острву Рујну (Руген), где се у Кореници налазило његово велико светилиште. Ту је био постављен његов култни кип натприродне величине, истесан од храстовине. Кип је приказивао Рујевита са седам глава како у десној руци држи мач док су му седам других мачева висили о појасу.

У митологији Источних Словена демонска бића замишљана у лику дугокосих лепих младих девојака, које у ноћима младог Месеца играју на пропланцима, овенчане зеленим венцима. Непријатељски су расположене према људима. Често маме пролазнике, задају им различите загонетке или их убијају гласним смехом. То су, у ствари, душе умрлих девојака, првенствено утопљеница или оних које су умрле насилном смрћу. У недељу после Духова оне излазе из воде, ходају по пољу или се пењу на дрвеће. Опасно је да се те недеље било ко купа у реци или језеру, јер га русалке могу одвући у дубину. Разни обичаји показују да су русалке тесно повезане са водом и растињем, али и са светом мртвих.

Божанство Источних Словена, нејасних функција. Није утврђено да ли је у питању једно (Симаргл) или два божанства (Сим, Регл).

У источнословенској митологији бог зиме и мраза. Сви ветрови сматрани су његовим унуцима. Његова култна дрвена статуа помиње се међу киповима који су стајали на брегу у Кијеву.

У словенској митологији бог неба, Дажбогов отац, Сунца и ватре. Под именом Сварожић поштован је првенствено као бог ватре и заштитник домаћег огњишта. Код Балтичких Словена, у храму бога Радгоста у Ретри, налазио се кип Зуарасиција, Сварожића, и то у оклопу и са шлемом на глави. Може се претпоставити да су тог Зуарасиција Словени око Лабе поштовали као бога рата.

Велико словенско божанство на острву Рујну (Риген), бог рата и заштитник плодних њива. Средиште његовог култа било је Аркона. У центру града налазио се дрвени храм посвећен том божанству, украшен обојеним дрворезом, са двоструком оградом. Спољна ограда била је покривена црвеним кровом, док се унутрашња састојала из застора и четири стожера. У храму је био постављен идол натприродне величине са четири врата и четири главе. У десној руци држао је рог израђен од разних врста метала, који је сваке године свештеник пунио пићем и на основу испарења предсказивао родну или неродну годину. У левој руци, спуштеној низ тело, налазио се лук. Покрај идола постављена је узда, седло и други атрибути, посебно џиновски мач, са канијом и балчаком од сребра.

Једанпут годишње, у време жетве, приношене су жртве испред храма и светкован је велики празник, који се завршавао великом гозбом. Свештеник је тада пред народом прорицао обиље или оскудицу у наредној години и призивао Световида да отаџбини подари славу, а поданицима богатство. Затим је испред идола стављан висок колач премазан медом, иза кога је стајао свештеник и питао народ да ли га види. Присутни су одговарали да га виде, а он је тада изражавао жељу да га догодине не виде, како би наредне године жетва била обилнија. Сви су били обавезни да дарују светилиште, које је било чувено пророчиште. Све што се добије крадом или оружјем припадало је светилишту, као и дарови који су стизали из целог словенског света и из суседних крајева.

У светилишту је чуван бели коњ, за кога се веровало да припада Световиду. Нико није смео да га додирне, а једино је свештеник могао да га напаса и опрема. Веровало се да сам бог, јашући на њему, предводи свој народ у борбама са непријатељима. Тај коњ је коришћен и за гатање: пред полазак у рат, свештеници су испред храма постављали копља, а затим је извођен оседлан коњ да преко њих пређе. Ако би при прескакању пошао десном ногом, сматрало се да ће исход бити повољан, а ако би кренуо левом, то је значило д се рат мора одложити. Световидово светилиште у Аркони разорено је 1168. године. Археолошки је истражено 1921. године. После покрштења Балтичких Словена, функције Световидове пренесене су на светог Вида.

У митологији Балтичких Словена троглаво божанство, вероватно бог рата или вегетације. Средиште његовог култа налазило се у Штетину и Бранденбургу. У Штетину, који је био окружен трима брдима, на средишњем и највећем налазио се храм посвећен Триглаву. У њему је била постављена култна статуа бога са три главе и златним повезом преко очију и уста. Веровало се да три главе симболишу власт бога над три посебна царства: небом, земљом и паклом, а да златни повез преко очију показује да бог не жели да види грехе смртника или сазна за њих. При храму је чуван коњ вранац, са седлом од злата и сребра, који је коришћен за гатање пред ратне походе. На земљу је тада полагано девет нових копаља, на размаку од једног лакта, а затим је зауздани и оседлани коњ три пута прелазио у оба смера. Ратни поход би био предузиман само ако Троглавов коњ при прелажењу не би дотакао ни једно копље.

Отон Бамбершки порушио је светилиште у Штетину и три главе одсечене са Триглавове култне статуе послао папи у Рим. Култне статуе Триглава које су се налазиле у осталим местима биле су посребрене или позлаћене.

У руским и јужнословенским предањима демон или божанство повезано са римским императором Трајаном. У народним причама описан је као биће са три главе, са козјим или магарећим ушима, које се плаши сунца и креће се само ноћу. Веровало се да дан проводи у свом замку на планини, а да ноћу јаше до својих драгана. Русија је сматрана Трајановом земљом. Кад га је једном приликом Сунце стигло на путу, покушао је да се сакрије испод пласта сена, али су волови преврнули пласт, тако да су га Сунчеви зраци дохватили и спржили.

У словенским предањима, посебно на Балкану и у Украјини, дух умрлог или леш који је зао дух или ђаво оживео. У глуво доба ноћи вампир излази из гроба да би људима и животињама исисао крв. Јужнословенски народи су веровали да је длакав као пас, да има крваве очи и зубе и да из уста бљује ватру, или да је без костију, само мешина испуњена крвљу. Злочинци и грешници после смрти постају вампири, а праведници - једино ако преко њихових лешева пређе нека од нечистих животиња (мачка, пас, миш, кокошка). Најчешће су вампири старије особе, и то мушкарци. Вампир се може преображавати у различите животиње или бити невидљив. Његово приближавање најпре осећају пси, коњи и волови. Најчешће се јављају на гробљима, раскршћима, по воденицама или у кућама својих најближих.

Против вампира нема сигурног средства. Сматра се да их одбија крст насликан катраном на вратима куће и стаје, гвожђе, бели лук, звук звона или шиљати предмети стављени под јастук. Најважније је предузети мере да се покојник не повампири. Ради тога се мртвацу засеца кожа, пресецају му се тетиве испод колена или забада глогово трње под нокте како му ђаво не би могао одрати кожу и надути је, то јест преобразити га у вампира. У месо испод језика такође се забада трн да би вампиру онемогућио сисање крви, или се тело сахрањује лицем према земљи или се покојнику око врата ставља срп. Вампир се проналази и уништава на различите начине. Најчешће се на гробље одводи црни ждребац без белеге и, чим се примети да зазире од неког гроба, сматра се да у њему почива вампир. Гроб се затим раскопава, а леш се пробада глоговим коцем, спаљује или баца у воду или у креч. Каткад се око гробова посипао пепео да би се откриле стопе вампира. И дете рођено од вампира има способности да га пронађе и убије. Најљућим непријатељем вампира неки сматрају четворооког, тј. пса који изнад сваког ока има по један увојак. У разним деловима словенског света вампир се назива и другим називима: вукодлак, лампир, лапир, вједогоња, једогоња, а најчешће - упир.

У словенској митологији божанство нејасних функција, можда бог обиља и заштитник домаћих животиња. Трагови Волосовог култа сачувани су код Источних и Северних Словена. У време ширења хришћанства асимилован је и замењен хришћанским заштитником стада, светим Власијем. У Новгороду је храм св. Власија подигнут на месту на коме се раније налазио Волосов идол. Обичај код Источних Словена да прегршт непожњевеног класја које се оставља као дар божанству називају Волосовом брадом показује да је Волос поштован у својству бога вегетације. У позним текстовима означен је као зли дух и демон, односно повезиван је са Подземљем и ђаволом.

У јужнословенској митологији женска натприродна бића, наклоњена људима. Замишљане су као изузетно лепе девојке златних коса и са крилима, одевене у дуге, прозрачне хаљине и наоружане стрелама. Оне живе далеко од људи, по планинама (планинкиње, загоркиње), покрај вода (водаркиње, бродаркиње) или у облацима (облакиње). Веровало се да се рађају из росе, неког цвећа, кад пада киша и греје сунце и кад се на небу појављује дуга. Своје дворце, изузетне лепоте и раскоши, граде на облацима.

Могу се преображавати у различите животиње, првенствено у лабуда, сокола, коња или вука. Често јашу на коњу или јелену, одлазе у лов, а још чешће играју у колу. Заљубљују се у јунаке, које помажу и саветима и делима, а каткад су њихове посестриме. Наклоњене су и девојкама, које од њих многу измолити лепоту или заштиту. Виле особито вешто видају ране задобијене у бојевима, и то различитим биљем. Располажу и способношћу прорицања.

Виле тешко праштају увреде и својим стрелама или погледом усмрћују оне који их повреде. Потчињавају се само онима којима пође за руком да им отму одећу, а ако им неко одузме крила, преображавају се у обичне жене.

Могу имати козје, коњске или магареће ноге.

У словенској митологији зао водени дух, који живи у језерима, барама и вировитим рекама, и то најчешће покрај воденица. Појављује се у различитим видовима: као човек са канџама и дугим репом, покривен травом и маховином, као старац зелене косе и браде или као риба покривена муљем. Дању се одмара у раскошној палати испод воде, а свечери излази и напада купаче који се затекну на реци после заласка сунца. Непријатељски је расположен према људима, посебно мушкарцима, које одвлачи у воду да би их оженио својим кћерима или да би их учинио својим слугама. Често оштећује воденице, рибарске мреже и мостове. Да би га умилостивили, воденичари и рибари приносе му различите жртве - петла, кокошку или овцу. Жртвован му је и ухрањени коњ, који је с каменом око врата бацан у воду.

// [ Пројекат Растко / Антропологија и етнологија //
Промена писма | Претрага | Мапа Пројекта | Контакт | Помоћ ]

# data[].attributes.attachment_link.title
[Projekat Rastko] Religija i mitologija Starih Slovena

# data[].attributes.attachment_link.description
(Одреднице преузете из Лексикона религија и митова древне Европе, саставили Александрина Цермановић-Кузмановић и Драгослав Срејовић, Савремена администрација, Београд, 1992) Садржај Словенска религија Баба Јага Баник Белобог Дажбог Домовој Хорс Јарила (Јарило) Јаровит, (Геровит, Геровитус) Кикимора Купала Лешиј, Лесовик, Лесовој, Лешак, Лесник Марена, Марана, Морена, Маржана, Маржена Мокош Мора, Мара, Маруха Нав, нави Перун Полудница Поренуције (Поренутиус) Поревит (Поревит) Прорицање Рујевит (Ругиевитхус) Русалке Симаргл Стрибог Сварог, Сварожић Световид Триглав (Триглаус, Тригелаwус, Триглоус, Трyглаw) Тројан Вампир Велес Виле Вођаној Подразумева религијска схватања, култове и ритуале најмногољуднијег огранка индоевропске популације која је већ у првој половини I миленијума пре н.

# data[].attributes.attachment_link.title
Simbolizam životinja Archives - Page 3 of 4 - Recnik simbola

# data[].attributes.attachment_link.description
Krava je jedna od najznačajnijih životinja koju je čovek uspeo da pripitomi i prilagodi svojim svakodnevnim potrebama. Zato i ne čudi što je oduvek smatrana simbolom plodnosti, vitalnosti, nesebičnog davanja i požrtvovanosti. Za ovu rogatu ali ljupku životinju slobodno možemo reći da je jedan od najpozitivnijih simbola koji u sebi spaja i mušku i žensku energiju.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Izaberite stablo koje vas najviše privlači. Opis u nastavku otkriće vam koju poruku vaše omiljeno drvo ima samo za vas.
Stablo jabuke
Jabuka je Majka Priroda u svom najboljem izdanju. Ono je kombinacija snabdevanja, lepote i stabilnosti. Već dugi niz godina plod jabuke je sveti i čarobni izvor hrane i vrednih nutritivnih sastojaka. Kad vas jabuka doziva, zapravo vas dozivaju čistoća i poštenje te od vas traže da se zaustavite i razmislite čime ste sve blagoslovljeni.

Koje su blagodati u vašem životu? Čak i ako se ne čini da imate mnogo, uvek imate jednu stvar na kojoj možete biti zahvalni - život. Što je više zahvalnosti koju osećate, više će vam blagoslova doći. Jabuka je podsetnik da uklonite sve ono što vam u životu ne služi. Pokažite neustrašivost dok se krećete napred ka novim životnim iskustvima. Majka Priroda je uvek uz vas. Pokažite joj zahvalnost boraveći u prirodi.
Stablo jasena
Jasen je stablo poznato kao "Stablo starog sveta". Ono puno je drevne mudrosti i čarobnih misterija. Ono je simbol moći koja se dobija kroz odricanje i borbu. Kroz vekove jasen je element koji doprinosi čarobnosti čarobnih štapića ili štapova mudraca. Kad vas jasen doziva, on želi da vas podseti da vaš život ne treba biti ograničen samo na nužne stvari. Vaš bi život trebalo da je ispunjen smislom, maštanjem i srećom.

Trebalo bi da osećate ohrabrujuće vođstvo svemira za opušteni život koji teče svojim tokom. Vreme je da verujete životu i delujete intuitivno što će vam pomoći da proširite svoje životno iskustvo. Stablo jasena vam donosi veru i magičnost. Probudite ideju da ste vi biće stvaranja i snažnih promena. Nema potrebe za borbom i boli. Sve prepreke koje dolaze na vaš put - vi ste im sukreator. Razmislite o jednostavnosti i protoku života, i ako verujete, to ćete i primiti.
Stablo breze
Stablo breze je apsolutni simbol lepote i kreativnosti u šumi. Breza predstavlja nove početke, uspostavljanje granica, obnovu i pročišćavanje vaše trenutne situacije. Ovo je stablo jako i može izdržati najviše temperature, no ono može odbaciti svoju neželjenu koru, baš kao što zmija odbacuje svoju kožu.

Kad vas breza doziva, ona od vas traži da se očistite i obnovite trenutnu situaciju svog života. Vi imate moć da ozdravite i ponovno stvorite sve što želite. Odbacite ono što vam više ne služi. Ostavite stare navike, stara uverenja i negativnu energiju iza vas. Idealno je vrijeme za ponovno samootkrivanje.
Stablo kedre
Jako i stabilno stablo kedre pruža zaštitu mnogim živim bićima. Njegova trajnost i izdržljivost može trajati stotinama godina. Stablo kedre ima dosta jednostavan pristup životu, baš kao i poruka koju vam šalje. Ako vas kedra doziva, ona s vama deli mudrost sigurnosti i ozdravljenja. Setite se da su stvari uvek jednostavnije nego što se čine.

Imajte poverenja u život. Nemojte previše da razmišljate o svemu. Držite stvari jednostavnim, čistim i sledite svoje srce. Kada svoj um držite smirenim saznaćete da imate moć popraviti i izlečiti bilo koji problem koji se pred vama pojavi. Kada odlučite da živite s jednostavnošću i poverenjem, imate veliku šansu da budete jaki i živite dug i zdrav život.
Stablo trešnje
Trešnja je lep i mirisan simbol krhkosti i života. Trešnjina početna faza je savršeno cvetanje koje traje samo kratko vreme pre nego što se pretvori u ukusno i hranljivo voće. Ona je savršen primer da je život jako dragocen i kratak. Kad vas trešnja doziva, to je poruka sreće i života. Ovaj trenutni život je prekratak da bi dopustili da vas pretrpaju negativnosti i težina.
Sveto drvo "zapis": koja je njegova simbolika i zašto je bilo obožavano...
Vaš život je ispunjen tako slatkim i plodnim mogućnostima. Samo treba da postanete svesni da bi mogli da ih iskoristite. Uživajte u prekrasnom cvetanju. Uživajte u mirnoj transformaciji u bogato i ukusno voće. Živite svaki dan kao da je on najbolji dan vašeg života. Vaš život je lep i dragocen. Carpe diem!
Stablo čempresa
Stablo čempresa je simbol samoće i odricanja. Prema drevnim pričama ono je uvek bilo primer tuge i povučenosti. Nema preterivanja ni u čemu, jer stablo čempresa ograničava svoj rast u procvatu. Kad vas čempres doziva, on vam šalje poruku o unutrašnjim pitanjima. Šta žrtvujete u svom životu? Od čega odustajete kako bi vam to pomoglo u potrazi za istinskom srećom?

Vi ste kreator svog i samo svog života. Svako treba da ima mogućnost da izabere i živi svoj put i sudbinu. Niko nikada ne bi trebalo da je "čuvar" nekog drugog. Ako se osećate kao da se žrtvujete za druge (ili obratno) u toj meri da više ne živite svoj život vratite se korak unazad i ispitajte šta se zapravo događa. Tajna života je sreća. Svako biće na Zemlji bi trebalo da ima priliku da je iskusi.
Stablo bresta
Stablo bresta je drevni simbol prijateljstva, porodice i tradicionalnih vrednosti. Ovo je moćno stablo, čija lepota takođe sadrži i osobine ratnika. Brest je stablo puno odanosti. Ono je veran i vredan primer borbe za ono što želite, čak i kada su izgubili svaku nadu. Brest je utemeljeno i inspirativno stablo koje stoji odlučno pred svima i svemu što ga gleda s visine. Kad vas stablo bresta doziva, ono šalje poruku nade, otpornosti i stabilnosti.

Ako verujete u nešto, onda je vredno zauzeti se za to. Ovom svetu je potrebno više strasti prema onome što je drago. Ako se osećate kao da želite da odustanete od nade i ne možete više ići napred, znajte da će se vaša odlučnost i upornost isplatiti. Da je svako odustao kada je sve izgledalo crno, nikad ne bismo saznali šta je zlato, ne bi bilo nikakvih pobeda niti velikih izuma. I vi imate mogućnost da se zauzmete za ono u šta verujete i doći na sam vrh. Stablo bresta je uvek sa vama za sreću.
Stablo gloga
Već hiljadama godina stablo gloga i njegovo prirodno izvijeno deblo simbol je optimizma i misterije. Njegovo obećanje snage, obnavljanja i prijateljstva daju osećaj ravnoteže i jednostavnosti za sve što mu dolazi. Ono je veliki zaštitnik. Stablo gloga simboliše lične granice i lični rast...

# data[].attributes.attachment_link.title
Magija i mudrost drveta: evo šta vam poručuje stablo koje vas najviše privlači

# data[].attributes.attachment_link.description
Izaberite stablo koje vas najviše privlači. Opis u nastavku otkriće vam koju poruku vaše omiljeno drvo ima samo za vas. Stablo jabuke Jabuka je Majka Priroda u svom najboljem izdanju. Ono je kombinacija snabdevanja, lepote i stabilnosti. Već dugi niz godina plod jabuke je sveti i čarobni izvor hrane i vrednih nutritivnih sastojaka.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
RTS Obrazovno-naučni program - Zvanični kanal

# data[].attributes.attachment_link.title
СРПСКИ ЈЕЗИЧКИ АТЕЉЕ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Breza je izdržljivo i prilagodljivo drvo koje može da raste tamo gde mnoga stabla ne mogu. Retko raste sama i često se nalazi u šumama, gde je simbol lepote i kreativnosti. Mnogi rituali ljudi koji žive u području rasprostranjenosti breze povezani su sa brezom. Počevši od predhrišćanskih vremena, slovenska, keltska i nordijska plemena smatrala su brezu simbolom snage prirode, prelaska iz zime u leto i generalno od smrti do uskrsnuća. Ona je za njih predstavljala nove početke, uspostavljanje granica, obnovu i pročišćavanje trenutne situacije, zaštitu i bila sveto drvo, a kao zaštitni simbol povezana sa čovekovim životom.

Drvo breze Kelti su smatrali "damom šume". Pošto prva dobija lišće posle zime predstavljala je za njih ponovno rođenje, početak, obnovu, besmrtnost duše i vezivali su je uz svetlost i prosvetljenje. Zato su prvi mesec lunarnog kalendara (24.12. - 21.1.) posvetili brezi, a njihov "alfabet" počinje brezom i na taj način breza predstavlja i broj jedan, koji se tradicionalno vezuje uz snagu Prvog, Jednog, sveukupnog jedinstva. Kolevke beba su često bile od breze zbog njenih zaštitnih osobina i verovalo se da nošenje komada breze može da zaštiti od vila. Kao simbol dugog zdravlja i lepote mladići su tradicionalno poklanjali ukrašenu granu breze svojim draganama. Donošenje breze u selo, kao simbol buđenja proleća je običaj koji se poštuje i danas i na mnogim seoskim i gradskim trgovima u Nemačkoj se u proleće vidi "majsko drvo" od brezinog stabla.

Zbog mističnog odnosa koji su Kelti imali prema brezi, rimski pisac Plinije ju je nazvao "arbor mirabili" ili čudesno drvo. On je verovao da je breza poreklom iz Galije: "Od breze magistrati imaju snopove kojih se svi boje, a korpari obruče i šibe koje su im potrebne za izradu korpi i košara." Od breze su se izrađivale i svadbene baklje, jer se verovalo da donose sreću na dan svadbe.

Breza se često vezuje za prelepu i perjem okićenu nordijsku boginju ljubavi i lepote. Nordijci su je smatrali drvetom zdravlja i sigurnosti pa su od nje izrađivali kolevke i krevetiće.

Kod Istočnih Slovena u pratećim pesmama prilikom svadbenog obreda breza i dub su korišćeni kao simbol mlade i mladoženje. Na žensku simboliku breze ukazuje njihovo verovanje da se poginula devojka pretvara u brezu. U Ukrajini na primer narodne pesme čuvaju verovanje da je brezino stablo - telo, a lišće - kosa devojke koja se utopila. Kod Zapadnih Slovena metla od brezinih grančica se prislanja uz postelju porodilje ili uz kolevku novorođenog deteta, jer se veruje da breza štiti od zla.

Breza je u ruskoj kulturi simbol ruskog prirodnog okruženja i ruske lepote i obično je povezivana sa ženskim karakterima u pesmama, bajkama, folkloru. U ruskoj tradiciji brezovo stablo se vezivalo uz čistoću i pročišćenje. Svojom krhkom "ženskom" lepotom i vilinskim ozračjem mlada breza simbolizuje proleće i devojku. Ljudi starine obraćali su joj se s molbama da im podari snagu i čvrstoću. Verovalo se da "duh breze" štiti selo od bolesti i drugih zala i zato su se sadile breze kao zaštitni pojas oko sela. Takođe, se verovalo da breza kraj ulaznih kućnih vrata čuva od zlih duhova i nesreće i zato su se od brezovine pravile i zipke za novorođenčad. Tokom prolećnog praznika Semika ili "Zelene nedelje" žene su odlazile u brezike gde su prinosile hranu kao žrtvene poklone, ubirale brezove grane i odnosile ih na grobove predaka ili u selo gde su kitile kuće, izvan i iznutra. Verovalo se da tokom ovog praznika zelenokose Rusalke izlaze noću iz vodenih dubina i njišu se na nežnim granama vrba i breza.

Srbi smatraju brezu za prokleto drvo jer su Spasitelja šibali brezovim granama. Od suve kore breze su se pravile baklje (lile) koje su se palile na Ivanjdan ili Petrovdan. Od grana breze pravile su se metle, a iz debljeg drveta breze se u rano proleće točio sok koji se pio umesto vode.

# data[].attributes.attachment_link.description
Breza je izdržljivo i prilagodljivo drvo koje može da raste tamo gde mnoga stabla ne mogu. Retko raste sama i često se nalazi u šumama, gde je simbol lepote i kreativnosti. Mnogi rituali ljudi koji žive u području rasprostranjenosti breze povezani su sa brezom.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
To je jedan čaroban svet, sa prelepim ljubavnim pričama i bajkama koje slave život i godišnji prirodni ciklus. Poseban kvalitet ove knjige predstavlja lepota kazivanja i bogat jezik. Uzbudljive priče u ovoj knjizi čitaju se s lakoćom. Poučne su i mogu ih sa zadovoljstvom čitati i deca i odrasli.

# data[].attributes.attachment_link.title
Priče starog čarobnjaka : Tiodor Rosić : 978-86-7182-619-8 : Knjizara.com: Knjige

# data[].attributes.attachment_link.description
To je jedan čaroban svet, sa prelepim ljubavnim pričama i bajkama koje slave život i godišnji prirodni ciklus. Poseban kvalitet ove knjige predstavlja lepota kazivanja i bogat jezik. Uzbudljive priče u ovoj knjizi čitaju se s lakoćom. Poučne su i mogu ih sa zadovoljstvom čitati i deca i odrasli.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Афродита

Богиња лепоте, чулне љубави и плодности

Пребивалиште
Олимп

Симбол

Мирта, ружа, јабука, нар, голуб, врабац, зец, делфин, јарац и корњача

Родитељи

Уран и Таласа или Зевс и Диона

Браћа и сестре

Гиганти, Ериније, Мелије

Потомство

Ерос, Енеја, Дим, Хармонија, Фоб, Антерос, Химер, Хермафродит, Рода, Ерик, Пејто, Тиха, Еуномија, Харите и Пријап

Брдо
Ерикс (Сицилија)

Римски пандам
Венера

Афродита ( грч. ) је грчка богиња лепоте, чулне љубави и плодности. Значење њеног имена је непознато, иако су древни Грци веровали да се оно односи на пену. Веома је могуће да је ово веровање дошло из приче о Афродитином рођењу.

Према старијем предању, које је заступао Хомер, она је кћи Зевса и Дионе; а према млађем, којег се држао Хесиод, рођена је из морске пене ( ἀφρός) која се створила кад је Крон бацио у море Уранове гениталије. Одмах по рођењу, изашла је из мора на обалу острва Кипра. Отуда су јој и атрибути: Ἀφρογενεια (рођена из пене), Αναδυόμενη (која се помаља, излази), Κυπρογένεια (по Кипру рођена).

У почетку, Кипарска Афродита највероватније да је била богиња плодности, врло слична блискоисточној богињи Иштар-Астарти. Дошавши међу Грке она је персонификована са сексуалношћу и била усрдно обожавана као универзална сила. Многа локална светилишта посвећена њој подигнута су широм копненог дела Грчке, а њени култови варирали су различито од места до места. У неким областима, Афродита је била сматрана чак богињом рата, што је можда био подстицај за њено удруживање с Аресом, богом рата.

Много касније, у класично доба, Афродитин култ је попримио савремено схватање према којем је она надлежна за сексуалну привлачност и љубавно задовољство ( τα Αφροδίσια).

Када је реч о Афродитином пореклу, постоје нејасноће. Звана је Ἀφρογενεια у настојању да јој се изведе порекло од Урана кога је син Крон кастрирао српом и његове гениталије бацио у море. Вероватно је да је потом она настала из пене која се створила око гениталија које су плутале по мору.

Идеја и култ богиње љубави која се рађа из мора потиче из југозападне Азије, а у Грчку је прешао највероватније између 1200. и 900. п. н. е. посредством поморских трговаца бакром. То је закључено на основу бројних њених светилишта на многим грчким острвима надомак обале Мале Азије.

Мит о Афродити као потомку титана по свој прилици се односи на богињу чији је култ био поштован пре Грка. Дошавши из правца севера, племена из којих ће се касније образовати Грци усвојили су је у олимпијску породицу прогласивши је кћерком Зевса и Дионе.

Првобитно је била персификована као стваралачка моћ природе која из влаге рађа све плодове на земљи. Али тог страног обележја је нестало, уступивши место оној Афродити која се сматрала „националним" божанством свих Грка.

Пошто се њен култ проширио по Средоземљу, она је својевремено поштована и као богиња која обећава добар пут морем ( Α. Ευπλοια).

Главно седиште Афродитиног култа био је по свему судећи Кипар надомак чије обале је и рођена. Одатле јој је култ прво прешао на суседна острва, а преко њих и у приморска места копнене Грчке. Отуда су јој и атрибути: Κυπρια, Παφια, Κνιδια, Κυθερεια, Ιδαλια.

Њена најстарија култна статуа у Беотији направљена је, према предању, искључиво од дрвета са Кадмове лађе, којом је овај допловио из Феникије у Грчку. Стога је она уједно и заштитница морнара.

Већ у Тезејево време, уз Афродиту Уранију, поштована је и Афродита Пандемос. Касније је Афродита постала симбол пре свега чулне љубави, тј. стављена је насупрот Афродите Ураније као богиње небеске љубави.

Почев од 8. века п. н. е. Афродита је изгубила већину својих функција и постала пре свега богиња лепоте и љубави. У Атини је слављена у баштама ( εν κεποισ), али не и као богиња вегетације, него као богиња лепоте, под чијим се ногама расцветава цвеће.

За разлику од своје римске двојнице Венере, са којом је поистовећивана, Афродита није била само богиња чулне љубави већ и веза које су одржавале друштвени живот. Својом милином, љупкошћу и лепотом надмашила је све остале богиње; зато јој је Парис и доделио златну Еридину златну јабуку лепоте. У њеној пратњи су Хоре, Харите, Пејто, Потос и Химер. У њеном скупоценом и шареном појасу љупкости скупљене су све чаробне дражи које би занеле и мудрог човека, не искључујући ни самог Зевса. Цела природа осећа њену неодољиву моћ и због тога су је прозвали „владарком" ( Βασιλεια Ρεγινα). Њену моћ искусио је и Пигмалион, неосетљиви Нарцис и лепи сицилијански пастир Дафнис.

Она дарује људима лепоту и љубавну срећу, па је тако постала и богиња брака. Пошто браком спаја народ у општину, поштована је као Πανδημοσ. Али то име је касније добило значење обичне, чулне љубави (код Римљана: popularis, vulgaris, vulgivaga). Из тог разлога су замишљали и једну Афродиту Уранију, као богињу чисте, небеске љубави. Сматрали су је још и богињом мора ( Γαληναιη, тј. „она која утишава море").

Својим љубимцима даровала је свако добро овога света: богатство, моћ, славу, мада ти дарови нису трајали дуго (в. Парисов суд, ). У Афродита је била на страни Тројанаца, те је стога узела под заштиту нарочито Париса, Енеју и Хектора. Али приликом боја Диомед ју је ранио у руку, и због тога је морала да се повуче на Олимп помоћу Арејевих кола којим је управљала Ирида. Том приликом су јој се Атена и Хера изругале, а Зевс ју је посаветовао да се убудуће не упушта у борбе.

Према Одисеји, Афродита је жена Хефестова, али му није верна и у складу с тим одржава тајне љубавне везе са Арејем којем је родила Хармонију, Ероса и Антероса. Сем тога, родила је са Хермесом Хермафродита, са Дионисом Пријапа, са Анхизом Енеју, са Бутом Ерика. Управо због њених веза са Арејем, сматрали су је и ратоборном богињом која воли да носи ратничку опрему ( Αρεια).

Хелије, који све види, обавестио је Хефеста да га супруга вара са Арејем. Хефест је, искористивши невидљиву мрежу коју је пребацио преко кревета своје супруге, уловио љубавнике, и позвао све олимпске богове да се увере у Афродитино неверство. Тек када је Посејдон узео учешћа у догађају, пристао је на то да ослободи љубавнике. Потом се постиђена Афродита повукла на Кипар, а Ареј у Тракију.

После пораза Тројанаца, Афродита је успела да сачува тројанску краљевски лозу, омогућивши Анхису, Енеји и Асканију да измакну из огња Троје и нађу нову земљу где ће се настанити (в. , ). На тај начин је Афродита постала заштитница Рима (в. ).

Афродитин лик настао је по свој прилици још у микенско доба, и то по узору на семитске богиње неба (Аштара, Аштарет, Кибела). Међу њеним најстаријим представама спадају златне апликације од лима нађене у краљевском кругу гробова у Микени које датирају по свој прилици из 16. века п. н. е. На њима је она представљена нага, с птицама око главе. Из позног 8. века п. н. е. века статуете наге Афродите, с дијадемом на глави. У Спарти је представљана у виду паладиона, са оружјем, а у изворима се среће изгубљена статуа Афродите Морфо чије су ноге оковане ланцима. Од 7. века п. н. е. приметан је пад представа наге Афродите, и све се чешће јавља као обучена, с неким од својих карактеристичних атрибута (цвет, голуб, зец). На црвенофигуралним вазама из 6. века п. н. е. представљена је у сцени у којој јој Парис додељује златну јабуку. На Престолу Лудовизи (прва половина 5. века п. н. е.) приказано је њено рођење.

Почев од средине 5. п. н. е. Афродита се појављује у скулптуралној форми. Међу њима најпознатије су: хриселефантинска статуа Афродите Ураније израђене од стране Фидије за Олимпију; статуа Афродита у башти коју је израдио Фидијин ученик Алкамен; група у бронзи Афродита која јаше на јарцу од Скопаса; и већина Праксителових статуа наге Афродите, посебно оне које је радио за Книд.

Ова задња је била иновација од великог значаја и имала је пресудног утицаја на потоњу уметност. Не само што је Праксителом уведена нага Афродита као субјект у класичној грчкој уметности, него је такође прихваћено да је овај рад инспирисао касније грчке верзије представљања ове богиње. Заузврат, овакав начин прихватили су и Римљани, и проширили су га на готово све провинције њиховог царства. Овим путем женски акт као субјект пластичне уметности ушао је у главне токове Запада.

У хеленистичкој уметности јављају се нове представе: Афродита у шкољци, Афродита која скида сандалу или Афродита која чучи. Позната је била Афродита Анадиомена рађена од стране Апела за њено светилиште на Косу.

Обично је приказивана као жена ванредне лепоте, с дугуљастим, нежним, пуним љупкости, милине и примамљивости лицем, с мало насмејаним устима и очима пуним чежње. Чувен јој је кип сачињен од белог мермера у Фиренци, али од веће уметничке вредности је статуа Мелоске Афродите која се чува у Лувру.

Афродита је, гледајући, у целини еквивалент месопотамској богињи Иштар. Ова друга богиња поседује велику моћ над љубављу, сексуалности и људском рађању, док уједно делује и као ратничко божанство. Врло је вероватно да је Афродитин култ управо проистекао од ње, пошто је она, као и Афродита, поистовећивана са планетом Венером и звездом Вечерњачом (Хеспер).

Поред тога, дошло се и до још неких запањујућих сличности упоређивањем појединих сцена Илијаде и Епа о Гилгамешу. У првом случају, Анхис, отац Енеје, као последицу додира с Афродитом бива парализован или ослепљен. Врло сличну сцену имамо и у Епу о Гилгамешу, где главни јунак Гилгамеш одбија понуду богиње Иштар и окривљује је због начина којим је поступала према својим љубавницима. Отуда је могуће претпоставити да је Афродитино име у ствари грчки облик западносемитске Астарте која је, опет, идентична са Иштар.

Не треба занемарити и њихову сличност што се тиче „обредне проституције" коју су у њихову част вршиле многе младе девојке са Блиског истока и Античке Грчке. Проституција пре брака ради прикупљања мираза и те како је била заступљена у античком свету, али је предузимана на нечијој властитој иницијативи из донекле разумљивих разлога (сиромаштво пре свега). С друге стране, проституцијом је схватана привремена продаја тела неке особе за сексуалне сврхе, у којој или све или један део прихода за ову трансакцију припада божанству. У неким примерима, које је Херодот установио за Кипар и Вавилон, једном у животу свака жена морала је да се проституише, често за странца, и да приходе од тога принесе у виду дара релевантном божанству.

А ово је најружнији обичај код Вавилонаца. Свака жена тамо мора једном да седне крај Афродитина храма и да се једанпут у животу да неком странцу... После обљубе, пошто је испунила своју дужност према богињи, одлазила би кући и не би после тога ни по коју цену више пристала на то. Лепе и згодне брзо одлазе својим кућама, али ружне чекају дуго времена и не могу да испуне обичај. Чак се деси да неке чекају по три и четири године. Сличан обичај постоји и у неким местима на Кипру.

Међутим, нема сличности међу ове две богиње када је реч о њиховом представљању у уметности. Афродита је обично нага или полунага, богиња лепоте и љубави, ненаоружана и невична рату. За разлику од ње, Иштар је најчешће пристојно одевена и има изразито ратнички карактер, што се примећује на основу њених представа из ранијег периода са тољагом и кривом источњачком сабљом, и из средњег са тоболцем и снопом стрела. Такође, треба бити опрезан када је реч о улози Иштар, јер се у литератури спомиње и као богиња љубави, али не и у уметности.

Исто тако, не треба бити потпуно сигуран у Афродитину нератоборност, јер поједине архаичне ксоане са представом наоружане Афродите пореклом из Спарте и Аргоса наводе на то да је она богиња-ратница. Кад се томе додају још и три култне статуе са Китере, Спарте и Коринта, које је Паусанија описао да носе оружје, може се слободно рећи да је реч о неком источњачком утицају.

Постоји још неколико јаких аргумената који доказују врло блиске везе између Афродите и источњачких божанстава. На пример, познато је да је Афродита једино божанство у Грчкој приликом чијег обреда су се користили тамјан, олтари и приносили као жртве голубови, што је исто заступљено и у случају Иштар-Астарте.

Врло је вероватно да је Афродита и наследница минојске богиње с представом голубице која је покривала небо над морем и била богиња свих живих бића као и њиховог раста и цветања. Остаци тог минојског култа задржали су се у Атини где је, као што је већ споменуто, својевремено била поштована у баштама.

Драгослав Срејовић, Александрина Цермановић Кузмановић, Речник грчке и римске митологије, Београд 2004.

Александар Замуровић, Митолошки речник, Београд 1998.

Artur Koterel, Rejčel Storm, Sveobuhvatna enciklopedija mitologije, Beograd 2004.

Walter Burkert, Margaret E. Pinder, The Orientalizing Revolution. Near Eastern Influence on Greek Culture in the Early Archaic Age, Cambridge 1995.

Kathleen N. Daly, Marian Rengel, Greek and Roman Mythology A to Z, New York 2009.

Crawford Howell Toy, Essays in Modern Theology and Related Subjects. Gathered and Published as a Testimonial to Charles Augustus Briggs, D. D., D. Litt., Charleston 2009.

Barbara M. Breitenberger, Aphrodite and Eros. The Development of Erotic Mythology in Early Greek Poetry and Cult, New York 2007.

Sarah Bartlett, The Mythology Bible. The Definitive Guide to Legendary Tales, New York 2009.

Rachel Rosenzweig, Worshipping Aphrodite. Art and Cult in Classical Athens, Ann Arbor 2004.

David Sacks, Oswyn Murray, Lisa R. Brody, Encyclopedia of the ancient Greek world, New York 2005.

Christine Mitchell Havelock, The Aphrodite of Knidos and Her Successors. A Historical Review of the Female Nude in Greek Art, Ann Arbor 2007.

Reiner Abenstein, Griechische Mythologie, Paderborn 2005.

Melissa Hope Ditmore, Encyclopedia of prostitution and sex work. Vol. 2nd, Westport 2006.

Stephen Benko, The virgin goddess. Studies in the pagan and Christian roots of mariology, Danvers 2003.

Херодот, Херодотова историја. 1. и 2. део, Нови Сад 1959.

Chrístou Panaghiótis, Katharini Papastamatis, Griechische mythologie. Der Trojanische krieg, die Odyssee und die Aneis, Firenze 2008.

Robin Hard, Herbert Jennings Rose, The Routledge handbook of Greek mythology, London 2004.

# data[].attributes.attachment_link.description
Афродита Богиња лепоте, чулне љубави и плодности Пребивалиште Олимп Симбол Мирта, ружа, јабука, нар, голуб, врабац, зец, делфин, јарац и корњача Родитељи Уран и Таласа или Зевс и Диона Браћа и сестре Гиганти, Ериније, Мелије Потомство Ерос, Енеја, Дим, Хармонија, Фоб, Антерос, Химер, Хермафродит, Рода, Ерик, Пејто, Тиха, Еуномија, Харите и Пријап Брдо Ерикс (Сицилија) Римски пандам Венера Афродита ( грч.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Хермес је Бог трговине и прорицања, писмоноша богова и пратилац душа. Био је син Зевса и Маје, једне од Плејада, коју је красила изузетна лепота. Још од малих ногу, видело се да ће бити лукав и довитљив бог, јер иако је још био у пеленама, успео је да свом брату Аполону украде стадо бикова, које је успео тако вешто да сакрије да је Аполон морао да искористи све своје пророчанске способности, и своја познанства, да би их нашао. Хермес се сматра богом трговине, лоповлука и гласником богова. На сандалама и шлему, које је носио, имао је крила, и увек је држао скиптар. Поред тога што је првенствено био Зевсов гласник, односећи и доносећи поруке по Зевсовом налогу, био је и пратилац душа које је одводио у Хад. Хермес је имао много деце, а нека од њих су: Миртил од Климене, Полиб од Хтонофиле и Аутолик ( Одисејев деда), од Филониде. Као његови синови спомињу се и Пан, Арпалик, Абдер и др.

Хермесово потомство

Пан бог сатир. Син Хермеса и нимфе Дриопе. Био је бог природе, пастира и стада. У Хомеровој химни Пану, Панова мајка бежи у страху због свог новорођеног козоликог сина.

Абдер, Хераклов пријатељ. Растргнут од стране дивљих коња краља Диомеда које је добио на чување од стране Хераклеа

(на лат. Fortuna) богиња случајности и среће, једна од богиња судбине. Ћерка Хермеса и Афродите.

Деда великог јунака Одисеја. Као мајка верује се да је Хиона.

Спољашње везе

# data[].attributes.attachment_link.description
Хермес је Бог трговине и прорицања, писмоноша богова и пратилац душа. Био је син Зевса и Маје, једне од Плејада, коју је красила изузетна лепота.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Адонис је вавилонско- сиријско божанство вегетације и плодности које су Грци прихватили у седмом веку п.н.е. Син је кипарског краља Кинире и његове кћери Мире или је према другима син краља Тејанта и његове кћери Смирне.

Иако је рођен у оба случаја из грешне љубави оца и кћери, у оба случаја је отац невин, а љубав ћерке према оцу се оправдава Афродитином срџбом. Наиме, Афродита је била љубоморна на Мирнину лепоту и утицала да се отац и ћерка споје. Кад је краљ Кинира схватио превару хтео је да убије своју ћерку и нерођено дете. Афродита се у међувремену покајала због свог недела и да би умирила девојчину патњу, претворила ју је у стабло мирте. Након десет месеци се стабло преполовило и из њега је изашло прелепо дете- Адонис. Афродита је дете сакрила и предала краљици смрти Персефони, тј. Хадовој суђеној, да га чува. Кад је Адонис одрастао са Персефоном у подземљу, Афродита је затражила да јој се врати, али је Персефона то одбила. Замолиле су Зевса да донесе одлуку и он је одлучио да свакој припадне по трећину године, док би сам младић једну трећину проводио где он жели. Код Персефоне Адонис је проводио зиму, док је пролеће и лето (2/3) са Афродитом.

Афродита се почела занимати за лов, што је Адонис веома волео. Чак му је и сама Афродита помагала у лову. Увек му је напомињала да не лови дивље звери, говорећи како је довољно бити одважан према плашљивима, док је према храбрима одважност опасна. Адонису је његова мужевност бранила да слуша такве савете. Када га је једном приликом Афродита оставила самог, Адонис је отишао у лов на вепрове, а Ареј је из љубоморе послао на њега крволочног дивљег вепра; рањена звер га је напала и усмртила огромним очњацима. Када је Афродита сазнала за смрт свог вољеног, обузела ју је огромна туга. Из Афродитиних суза су никле сасе, а из Адонисове крви су никле црвене руже. Изрекла је судбину, моћнију од богова, и плачући пала на колена пред највишим богом Зевсом. Молила га је да јој драгог врати, па макар на кратко. Зевс се сажалио над њом, па је наредио Хаду да у пролеће пусти Адониса из свог мрачног царства на земљу, тако да Адонис само пола године остане у подземном царству, а пола године проводи са Афродитом на земљи. Природа се тада радује, облачи у зелено и цвеће, јер се Адонис враћа, а обузима је туга када се у јесен враћа у царство сена.

Симболична смена годишњих доба кроз умирање и оживљавање вегетације је приказана кроз Адонисове боравке у пролеће и лето на земљи, а јесен и зиму у подземљу. Мит о Адонису, сличан је миту о Атису ( Тамуз) и Кимбели ( Иштар). Они показују да је Адонис симбол поновног умирања и рађања вегетације.

Најважнија Адонисова светилишта су се налазила у Библосу и на Либану. Одавде се његов култ проширио на Кипар и Родос, а затим и у Грчку. На острву Лезбу његов култ је документован у 7. веку, у Колофону у 6. веку, а у Сикиону и Атини у петом веку пре нове ере. У Риму су га поштовали почевши од последњег века Републике. Адониса су приватно најчешће славиле сујеверне жене и хетере, које су гајиле посебно поштовање према богињи Афродити.

Адонисов празник ( Адоније) је светкован у позно лето. Ових празника су жене оплакивале и излагале на кровове кућа дрвене лутке, које су представљале Адониса, а њихов плач је симболизовао тугу због одласка лета, тј. Адонисовог одласка у свет сене. Такође су сађени и тзв. Адонисови вртови- посуде у које су сађене биљке које брзо ничу, а брзо и вену (нпр. лоћика). Посуде су постављане око Адонисовог одра, а затим су са мртвим богом бацане у изворе.

У Александрији је Адонисов празник слављен крајем лета. Свечаности су биле дводневне, али је познат само ритуал извођен првог дана- Адонисова и Афродитина свадба- богато украшене статуете ових божанстава су стављане на постеље, а око њих су посипали колаче у облику разних животиња; цела атмосфера је била обогаћена мирисима из судова од алабастра. Над оваквом ложницом подизан је балдахин од зелене провидне тканине, украшене Еротима од злата.

У ликовној уметности је ретко приказиван, јер је употреба дрвених фигура искључивала изградњу монументалних скулптура. Познате су само неке црвенофигуралне вазе са представом Адониса, на којима је Адонис најчешће приказиван крај Афродитиних ногу, а већи број истих датира из 5. века п.н.е. На апулијским вазама из 4. века п.н.е. и на једном огледалу из Пренесте представљена је свађа Афродите и Персефoне око Адониса. Касније је на помпеанским фрескама и египатским саркофазима приказивано како Афродита и Ерос оплакују Адониса.

# data[].attributes.attachment_link.description
Адонис је вавилонско- сиријско божанство вегетације и плодности које су Грци прихватили у седмом веку п.н.е. Син је кипарског краља Кинире и његове кћери Мире или је према другима син краља Тејанта и његове кћери Смирне. Иако је рођен у оба случаја из грешне љубави оца и кћери, у оба случаја је отац невин, а љубав ћерке према оцу се оправдава Афродитином срџбом.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Артемида

Богиња лова, дивљине, господарица и заштитница дивљачи

Пребивалиште
Олимп

Симбол

Лук и стреле, кошуте, ловачки пси и месец

Родитељи

Зевс и Лета

Браћа и сестре

Аполон, Ареј, Атена, Афродита, Дионис, Хермес и Хефест

Потомство

нема (девичанска богиња)

Брдо

Тајгет, Еримант

Римски пандам
Дијана

Артемида ( грч. ) је била грчка богиња лова, дивљине, као и господарица и заштитница дивљачи. Она је највероватније била древно божанство које су Грци усвојили као богињу дивљине. Према шведском митологу проф. Мартину Нилсону, Артемида је била најпопуларнија грчка богиња. У класичној традицији била је персонификована са планинама, дрвећем, ловом и плесом, нимфама, децом и младунчадима животиња. По мишљењу других, не само да је уживала распрострањеност свога култа (нарочито у Аркадији, Криту, Анадолији и Великој Грчкој), него и његову дугу традицију која сеже дубоко у прошлост и представља предмет расправе многих лингвиста, познавалаца линеарног писма Б.

Осим тога, постоје различите теорије у погледу порекла и увођења њеног култа у Грчку. Као првобитна господарица дивљине и примитивног, преаграрног ловачко-сакупљачког друштва, претпоставља се по једној од тих теорија да је њена улога заштитнице дивљачи концептуално током векова постала сродна њеној потоњој доместификованој функцији заштитнице младог људског живота. У светској научној литератури, историчари религије који се слажу с тим често узимају за ту претпоставку доказ постојање једне универзалне праисторијске господарице животињâ из које је касније произашао Артемидин култ, за разлику од оних који указују на њено оригинално крићанско или анадолијско порекло.

Такође, постоје несугласице и по питању околности у којима је рођена. Неки извори наводе да је рођена истог дана кад и њен брат-близанац Аполон, док је код других то било нешто раније или касније. Према општеприхваћеној легенди, родила ју је богиња Лета која је након дугог трагања за местом где ће се породити најзад била примљена на острво Дел.

Све у свему, оно што се поуздано зна јесте да опис Артемиде у Хомеровој „ Одисеји" потпуно одговара потоњем класичном веровању, према којем се она креће планином Тајгет или Еримантском гором и ужива притом у лову на вепрове и кошуте, или у друштву нимфи међу којима води коло по ливадама и поменутим узвишењима. Због тога јој је, између осталог, придодат атрибут keladeine (тј. „она која прави галаму"), који се односи на уобичајену буку за време лова проузроковану повицима, ловачким рогом и псећим лавежима.

Почев од дешифровања линеарног писма Б 1952, многа истраживања су се фокусирала на именâ божанстава на таблицама, пошто су ове обезбедиле нове податке за дијахроне студије грчких култова. Лингвисти су на основу њих установили да је микенско друштво поседовало нека женска божанства која каснија грчка митологија не препознаје, као што су: Qe-ra-si-ja, Pi-pi-tu-na, Do-qe-ja (?), Qo-wi-ja и Ma-na-sa. Уз то, дознало се да су нека од тих у ствари минојског порекла. За разлику од таквих, остала микенска женска божанства имала су фамилијарна имена која их повезују са божанствима из 1. миленијума п. н. е.: Di-wi-ja (по свему судећи Зевсов женски пандан), богиња-голубица Pe-re-*82/ Pelaia, Po-si-da-e-ja ( Посејдонов женски пандан), Ma-te-re te-i-ja (тј. „божанска мајка"), и - евентуално - Maka, Mater Gâ (тј. „мајка земља").

Међутим, најчешће споменута микенска богиња је Потнија. Та богиња означавана је или само Потнија, или са атрибутима који јој одређују ближе значење. Ти атрибути указују на различите аспекте овог божанства. На Кносу је она Потнија Лавиринтска ( da-pu -ri-to-jo po-ti-ni-ja) и од Атане или можда чак од Атине. У Пилу и Микени потврђене су следећи типови potniai-е: u-po-jo-po-to-ni-ja (од hypo што значи „испод", или пак радњу при ткању), po-ti-ni-ja a-si-wi-ja (Азијска Потнија), po-ti-ni-ja i-qe-ja (Потнија Хипејска), ]-a-ke-si po-ti-ni-ja (Потнија од непознатог топонима), e-re-wi-jo po-ti-ni-ja (Потнија од топонима који почиње на е), ne-wo-pe-o po-ti-ni-ja (Потнија од топонима који почиње на н), si-to-po-ti-ni-ja (буквално преведено, Житна Потнија).

Закључно с горе наведеним, раднице на текстилу и овце терминисане су „Потнијски" ( po-ti-ni-ja-we-jo/-ja). Економске трансакције одвијале су се у Потнијино име: њој су приношени продукти попут меда, текстила, јечма, мирисног уља и златне посуде. Потнијин супруг, *potis или posis, може да се односи или на Посејдоново име, или на име бога do-po-ta, вероватно „господара куће". Као што је речено, не зна се тачно са сигурношћу да ли се неколико женских божанстава заједно називало Потнијом, или да ли су сва Потнијина имена само репрезентовала аспекте једног главног женског божанства. Оно што је више вероватно јесте да су се нека од имена микенских богиња одржала и у 1. миленију п. н. е., као што су I-pi-me-de-ja/Iphimedeia, Eileithyia, Хера и Артемида.

Поуздано се зна да је у првом миленију Артемида персонификована са ловом, риболовом и дивљим животињама. То је довело познатог оксфордског класичара и академика Луиса Фарнела до закључка да богињино порекло треба пронаћи у периоду током којег су њени обожаватељи били већински заокупљени ловом и риболовом, а то је време пре упознавања са пољопривредним тековинама. Сличну интерпретацију изнео је још један британски класичар Дејвид Вест сматрајући да нема сумње у то да се култ ове богиње одражавао у најдревнијим и најпримитивнијим слојевима грчке религије.

С друге стране грчки класичар Атанасиос Антонију је уверен у присутност минојских елемената у класичном Артемидином култу. По његовом мишљењу је минојска Артемида идентична са критском богињом Ејлејтијом. Стога произилази да је Potnia Theron (тј. „господарица дивљине") у ствари претеча класичне Артемиде. Ту тврдњу објашњава трговачким везама које су биле заступљене између минојског Крита и Браурона у Атици, у којем су се по свој прилици првобитно приносиле људске жртве у част ове богиње. Његово мишљење дели и његов колега археолог Николаос Платон.

Постоје такође и они научници који Артемиду посматрају као резултат религијског синкретизма различитих минојских женских божанстава и грчких локалних божанстава. Међу њима вреди издвојити двојицу митолога Хју Лојд-Џонса и Френсиса Вијана.

На линеару Б, Артемидино име је атестирано само два или можда три пута. Јавља се на једној од таблица из Тебе која бележи издавање вуне и то у дативној форми ( a-ti-mi-te); као и на оној из Пила, где је један мушкарац представљен „слугом Артемидиним" ( a-te-mi-to do-e-ro). Она из Тебе, по свему судећи намењена као пошиљка, адресована је на Амаринт. Амаринт је био чувен у класично доба као град на западној обали острва Еубеје, што и није сувише далеко од Тебе. Мада, не треба искључити да је постојао и други град овог имена у Беотији, у којој се налази и сама Теба. Исто тако, мање је сигурно у случају пилске таблице да је графија a-ti-mi-te дативни облик Артемидиног имена, с обзиром на присуство осталих богова на истом списку. Колебање у графији између e и i присутно је и у другим речима и именима која су, по свој прилици, позајмљена из прегрчког језика, и можда то објашњава зашто се богиња јавља на лидијским натписима као Artimul-а.

Артемида се спомиње као божанство у записима на линеару Б, а светилишта посвећена њој такође су документована у класичном и хеленистичком периоду. Откривши остатке светилишта из бронзаног доба на месту оног из класичног или хеленистичког, многим археолозима прво што је пало на памет јесте континуитет култа и богослужења истог божанства минојског порекла. Међутим, многа од тих светилишта не указују на никакав доказ који би посведочио ту тврдњу. Заправо, постоји само једно сакрално место на којем је највероватније био заступљен култ Артемиде, и које датира до самог краја бронзаног доба: Калаподи (древни Хијампољ, источна Фокида).

Недалеко од данашњег села Калаподи лоциран је храм Аполона и Артемиде Елафеболос. Југоисточно од храма стоје остаци зида који датира из познохеладског III C периода, односно периода након пада већине микенских палата. Безброј фрагмената питоса и остатака зрневља и пасуља наговештавају да су продукти за приношење били смештени у близини. Анализе животињских костију показују шта је све било приношено или можда коришћено за исхрану. Шест фрагмената од једне или више медвеђих лобања датиране су до хеладског периода; лавље кости су из раногеометријског периода, а плећка од исте животиње чак показује трагове касапљења и гаревине из раноархајског периода, на основу чега можемо закључити да је она жртвована.

Већина костију из позноминојског периода припада овцама и гускама, а после њих кравама и свињама. Жртвоване животиње су обично младе, и на основу тога може се закључити да је реч о култном месту а не о неком насељу. Уз то, пронађено је и неколико костију дивљих животиња из шуме, као што су дивљи вепар и различите врсте срна. Још један занимљив налаз код Калаподија јесу остаци педесет корњача.

Према запажању француског класичара Франсое де Полињака, можемо направити разлику између култова у периферним и руралним крајевима, и култова који су били заступљени у урбаним и привредно-културним центрима Античке Грчке.

Што се тиче култова периферних и руралних крајева, вреди издвојити оне у Хијампољу и Комботекри у Елиди. Налази из њих датирају од 9. до 2. века п. н. е. У таквим крајевима постојала је у архајском добу митска парадигма при чему су девојке или умирале услед гнева извесне богиње, нарочито Артемиде, или су биле спашаване од кобних церемонија богињином милошћу. Било како, оне нису успеле да заврше свој „прелазак". Неке од њих - евентуално све - веровале су да ће се вратити у виду осветничких духова и нашкодити ономе ко је узео учешћа у процесу завршавања њиховог „преласка": девицама, скорашњим мајкама и њиховим тек рођеним бебама.

Од урбаних и привредно-културних центара где је био успостављен Артемидин култ поменућемо атички Браурон и Мунихију (једно од атинских пристаништа). Артемидино светилиште у Мунихији датира с краја 10. века п. н. е. У Браурону постоје трагови микенских обреда. Чини се да је ту трајао један период застоја обредних активности од микенског периода до поновног успостављања у 9. веку п. н. е. Артемидин култ на Делу такође може да се сврста у ову групу. Иначе, Дел као место рођења Артемиде и Аполона посвећен је уједно и њима и њиховој мајци Лати. Археолошки остаци који сведоче ово датирају из познохеладског III периода. Налази у виду слоноваче показују да је Дел имао контакте споља и престиж што се тиче импорта у познобронзаном добу.

Познато је да су Микењани вршили обредне активности у част својих богова, од којих су неке документоване, али ниједна од њих не асоцира на Артемиду. Постоје докази за свештенике ( i-je-re-u) и свештенице ( i-je-re-i-ja), као и за светилишта ( i-je-ro / hieron). Светилишта такође могу бити забележена под изразом po-ti-ni-ja wo-ko-de или wo-i-ko-de (дословно преведено, „Потнијином светилишту"). Неке таблице наводе ток микенских обредних активности. У Кносу, таблице бележе te-o-po-ri-ja / theophoria што је вероватно процесија у којој се статуе божанства носе. У Теби, таблице на линару Б бележе робу која је том приликом била принесена као дар божанству ( o-te-tu-wo-te-to, hote thyos theto, тј. „кад је приношење било извршено").

Појава приношења текстила и ритуалног облачења култних статуа врло добро је познато у култовима 2. и 1. миленија п. н. е. Старовавилонски запис из 19. века п. н. е. сведочи о хаљинама богиње Иштар. Хекаба је у Илијади принела Атини најфиније хаљине. Свећњак је дат Артемиди Ортији у Спарти, према песнику Алкману из 7. века п. н. е. Ритуалне процесије купања, храњења и облачења култних слика атестирано је за Артемидин култ из 1. миленијум п. н. е., мада докази за то углавном су каснијег датума. Поједини археолози и класичари сматрају да је ритуално облачење дошло у Грчку у 8. веку п. н. е. по свој прилици са Истока. Ово је, међутим, мање вероватно, јер, као што смо горе напоменули, термин за приношење текстила te-o-po-ri-ja атестиран је у познобронзаним писменим изворима.

Артемида се родила на острву Делу. Првобитно, она је била богиња смрти која је слала на људе и животиње кугу и помор и која је својим стрелама убијала нарочито жене, као нпр. Ниобине кћерке. У Тројанском рату учествовала је, заједно с мајком и братом, на страни Тројанаца и том приликом је лечила рањенонг Енеју у Аполоновом храму, када је овај био рањен.

Кога је она милостиво погледала том је њива доносила богат род, стадо му се множило, слога му је усрећавала дом и умирао је у дубокој старости. Као Kurotrophos или Paidotrophos узимала је у заштиту све што је младо и нежно. Као богиња лова ( Elaphebolos) уједно је и господарица и заштитница дивљачи. У Аркадији је при изворима, рекама, језерима и у сеновитим гајевима поштована као богиња нимфâ.

По шумовитим висовима брегова, препуним дивљачи, она је ловила у друштву двадесет нимфâ, својих сталних пратилаца; а са других шездесет, кћерима Океана, водила је коло. Лук, тоболац и стреле израђивали су јој Киклопи, а псе јој је давао Пан. У Аркадији је наишла на пет кошута нарочите величине и лепоте, са златним роговима. Од тих је четири ухватила и упрегла у своја кола, а једна јој је умакла, јер ју је Хера одредила као трећи посао Хераклов.

У Тауриди су у њену част приносили људске жртве. Одатле су у Браурон пренели њен кип Ифигенија и Орест. Ту је богиња поштована под именом Brauronia. У Спарти су је поштовали под именом Orthia и приносили јој, у најстаријим временима, крваве људске жртве. Касније су, по Ликурговом наређењу, људске жртве замењене ритуалним шибањем дечака, чија крв је морала пошкропити богињин олтар.

Према другом миту, њен кип пренели су касније Орест и Ифигенија у Арицију. Ова тауридска Артемида је уједно и Ифигенија и под тим именом је поштована у многим местима (в. ). Ифигенију је пак, као Агамемнонову кћер, првобитно богињину жртву, касније њену свештеницу, учинила Артемида бесмртном и Хекатом. Као Хеката или богиња месеца имала је више атрибута: Aithopia, богиња ватрена лица, Phosphoros, Pyrphoros, Amphipyros, Lucifera, буктињоноша, и приказује се са буктињом у руци.

У свим митовима о тауридској Артемиди и Хекати измешани су, по свему судећи, поједини грчки локални митови о древним божанствима са митовима о једном азијском божанству чији је симбол био на небу месец, на земљи крава. Као заштитница свега што је младо и нежно, поштована је и као Ејлејтија, Dea Lucina, богиња порођаја. Јер, тек што се родила, помогла је мајци при Аполоновом рођењу.

Артемидин лик је настао сажимањем различитих божанстава и демона природе, пре свега минојске богиње о којој је већ било речи. Од ње је преузела култ дрвета; Артемидине фигуре вешане су о дрвеће или су скриване у шипражју. Овај обичај је објашњен легендом да су у Аркадији, прецизније у Кафији, деца у игри обесила богињину статуу о дрво, али када су их мештани због тога казнили смрћу, њихове жене почеле су да рађају мртву децу. То је била богињина освета за убиство невине деце и могући разлог за увођење култа Артемиде Апанхомене, тј. заштитница свега што је младо, укључујући и децу.

Упоредо са ширењем култа њеног брата Аполона, Артемида губи свој матерински карактер и постаје пре свега девичанска богиња. Притом се неке од њених првобитних одлика приписују касније њеним хипостазама - Калисти, Тајгети, као и хиперборјеским девицама. Стога се и њен лик мења тако што се допуњује новим цртама.

Под утицајем разних филозофских учења и њене сличности са Хекатом, Артемида од 5. века п. н. е. постаје и богиња месеца. У складу с тим, почиње да се приказује крајње неубичајено: са велом преко главе и полумесецом изнад ње, и с буктињама у рукама. У том периоду идентификована је и са Селеном.

Због великог броја архаичних ритуала који карактеришу њен култ, Артемида је повезивана са низом варварских, страних божанстава. Идентификована је са богињом из тауридског Херсона, којој су приношене људске жртве, с богињама Ма и Бендидом и са Великом богињом из Ефеса. У Ефесу јој је стајао кип, са многим дојкама на горњем делу тела ( Polymastos, Multimammia) и са многим симболичким сликама с представама животиња на доњем делу.

У већини случајева, обично се приказивала као ловкиња са луком и тоболцем, у краткој хаљини - хитон, у пратњи пса или јелена.

Артемида је једна од најчуднијих фигурина у грчком пантеону. Поред тога што је веома древног порекла, она је и богиња која садржи јаке супротности. У ствари, различити аспекти њених улога нама се чине готово неспојиви: она је заштитница животиња, а у другу руку она је ловкиња која убија гоњену звер луком и стрелом и притом испушта дивље крике. Истина, када узмемо у разматрање њено девичаство, видећемо да оно игра виталну улогу у скоро свим њеним аспектима, мада се у једном она јавља при порођају и у том погледу личи на богињу рођења - Ејлејтију. Чак и ако у том својству она помаже жени, она такође може да буде одговорна и за њену необјашњиву смрт, баш као што је кривица за изненадну смрт међу мушкарцима била стављена на Аполона.

Изузев тога, Артемида је имала сасвим јасне и одређене везе са малоазијским и блискоисточним богињама. Њено име се налази међу ликијским и лидијским богињама као Ertemis, односно Artimús. Фузија грчких богиња с тим малоазијским најбоље се огледа у култу Ефеске Артемиде. Такође, Артемида је била често идентификована са богињама месеца ( Селена, Луна) а понекад и са богињом ноћи - Хекатом, која, опет, може да буде и богиња месеца.

Као и код других божанстава, и Артемидин култ се умногоме разликује од места до места, те тако у Малој Азији имамо случај са поменутом Ефеском Артемидом која са својим многим дојкама вероватно указује на плодност. Та богиња често је описивана с врло мало заједничког с грчком Артемидом и њеним римским пандамом - Дијаном. Али, испитивањем њихових представљања из ранијег периода, показало се да је врло могуће да све три богиње воде порекло од једног заједничког прототипа који је по свој прилици дошао са истока. Стога није ни чудо што се Артемиди приписују и блиске везе са великим малоазијским и блискоисточним богињама као и са Анахитом, древном иранском богињом која је касније играла значајну улогу у Заратустриној религији.

На основу свега овога горе наведеног, издвајају се следећа божанства која могу да се доведу у најтешњу везу са Артемидом:

Селена - била је грчка богиња месеца, касније су је идентификовали с Артемидом, али пластична уметност их је ипак разликовала: Селенино лице је пуније и облије, тело мање витко и увек потпуно одевено; око главе има вео у облику лука а на темену полумесец.

Хеката - у почетку је била грчко божанство самосталног карактера, међутим, често је била изједначавана са Артемидом почев од 5. века п. н. е. па на даље; у иконографији је представљана углавном као и Артемида, с кратким хитоном, али је за разлику од ње носила бакљу у руци место лука.

Анахита - древна иранска богиња, која је била персонификована са биковима; Грци су је поистовећивали са Артемидом која је слично њој била богиња која је ловила бикове; отуда је Артемида била слављена као Tauropolos, односно „бикоубица", и као таква она је апсорбовала неке од карактеристика Анахите.

Приликом разматрања легенди о Артемиди, морамо се вратити на почетак да испитамо околности под којима су рођени она и њен брат Аполон. Према најстаријем целовитом објашњењу сачуваном у хомеричкој Химни Аполону, Лето (ћерка титанâ Кеја и Фебе) зачела је божанске близанце Зевсу, али је имала потешкоћа у проналажењу места да се породи када је њена трудноћа достигла свој пун термин. Јер, иако је посетила многе земље, од Крита и Атине до Лемна и Накса, сви су је отерали бојећи се да ће она родити сина који ће господарити подједнако и боговима и смртницима. Међутим, на крају је успела убедити острво Дел да је прихвати, а у замену за то обећала је да ће њен син успоставити своје главно светилиште овде и да ће му указати већу част од свих осталих места.

Све најистакнутије богиње дошле су да присуствују рођењу, са изузетком Хере која је остала на Олимпу да би задржала Ејлејтију, богињу порођаја. Као последица тога, Лето се мучила у боловима девет дана и исто толико ноћи без престанка, све док остале богиње нису послале гласницу Ириду на Олимп да умилостиви Ејлејтију скупоценим даром - златном огрлицом дугом девет лаката. Подстакнута тиме, Ејлејтија се запутила за Дел, на којем се нашла убрзо. У тренутку кад је ступила на његово тле, Лето је клечући, ослоњена на брдо Кинт и обухватајући рукама палму, родила Аполона, а нешто мало касније на острву Ортигији и Артемиду.

„

Ја певам како Лета роди, на кинтском брегу,

Тебе, радости људи, на кршном Делосу, који

Оптаче море бурно, где, уз фијуке ветра,

Таласи са свих страна преко обала скачу....

"

У каснијим изворима, Летине потешкоће у проналажењу места ради порођаја објашњене су Хериним непријатељством, што изгледа природније и чини причу бољом. Према Калимаху, Хера је послала свога сина Ареја и богињу Ириду (која у потоњој литературији често делује као Херин посебан гласник) да упозоре свако место у Грчкој да не приме љубавницу њеног супруга, али се мало и пусто острво Дел усудило супротставити богињиним претњама и позвало Лету да се породи на његовом тлу. Или по Аполодоровој верзији, Лето је била прогањана широм земље од стране Хере све док није пристигла на Дел, где је родила близанце, прво Артемиду која је сместа помогла мајци при рађању Аполона. Сматра се да је управо због овог другог детаља Артемида сматрана богињом која доноси помоћ женама у порођају. У складу с тим веровањем, на Делу је постојала традиција да се дан Артемидиног рођења слави пре Аполоновог.

И Хигин нам нуди још једну верзију, по којој се Хера залагала да се Лето не породи на било ком месту које је осветљено светлошћу сунца. Штавише, Лету је прогањао делфски змај Питон, који је помоћу својих пророчких моћи знао да ће она родити сина који ће учинити њему крај. Али, Зевс је дошао да помогне својој љубавници, наредивши Бореју да је однесе Посејдону. Омогућио јој је да се породи, упркос Херином декрету, тако што ју је Посејдон одвео на Дел којег је заклонио високим таласима не би ли на тај начин спречио на неко време да сучеви зраци продру до њега. Четири дана након што се родио, по причи, Аполон се осветио Питону убивши га у Централној Грчкој.

Као младић Орион је хтео да запроси Меропу, једну од седам нимфи које су биле у пратњи богиње Артемиде, али га је ова одбила. По једној причи, она се удала за смртника, коринтског краља Сизифа. Према другој причи, Меропа је постала Орионова вереница, али је њен отац - Енопион, краљ Хија, одлагао дан венчања. Коначно, Орион је изгубио свако стрпљење, те је злоставио Меропу, а да би му се осветио Енопион га је ослепео. Орион је лутао немоћно све док се бог Хефест није сажалио на њега пославши му свог слугу Кедалиона у испомоћ. Овај га је довео до боравишта бога сунца - Хелија, и богиње зоре - Еос. Када је видела Ориона, Еос је испустила сузу која му је повратила вид. Прогледавши и спазивши своју исцелитељку, Орион се заљубио у њу, што је изазвало негодовање код богова који су сместа наредили Артемиди да га усмрти својим стрелама.

Други мит наводи да су се Орион и Артемида заљубили једно у друго и планирали чак да се венчају. Њихов однос хтео је да осујети Аполон који је одбацивао сваку помисао на брак између богиње и смртника. Ради тога, он је изазвао сестру да испроба своју стрељачку вештину на предмету који се у даљини једва видео. Пошто богиња никада није одбила изазов, одапела је стрелу из лука и погодила право у центар мете. Недуго потом показало се да је усмртила свог љубимца - Ориона. Када је схватила шта је учинила, она је, да би се искупила, затражила од оца Зевса да га премести на небо, и тако је настало сазвежђе Орион.

Неколико митова о животу Ориона завршава се тако што он бива усмрћен од стране шкорпиона. Према неким изворима, отровно створење послала је Атремида након што је он злоставио једну њену пратиљу. По другој верзији, Орион се хвалио да ће истребити све животиње света, што је разбеснело Геју из чијег крила је изашао шкорпион који је усмртио дрског ловца. Тада га је Артемида пренела на небо. Други причају да је Орион покушао да злостави Артемиду на Хију, а ова је да би се одбранила расцепила брежуљке на острву те је из земље измилео шкорпион који је усмртио напасника. У знак захвалности, Артемида је пренела шкорпиона на небо поставивши га близу Ориона. Од тада шкорпион стално прогања џиновског ловца по небеском своду: чим се Шкорпион појави, Орион се склања иза хоризонта.

Кад је грчка војска, спремна за поход на Троју, већ дуже време узалуд чекала у Аулиди на повољан ветар, пророк Калхант пророковао је да се мора принети на жртву Агамемнонова кћи Ифигенија не би ли се на тај начин задобили потребни услови за пловидбу. Артемида, увређена што јој је Агамемнон убио љубимца јелена, а према другој верзији и због неиспуњеног му завета датој богињи или пак због хвалисања приликом једног лова, тражила је да се изврши ово жртвовање.

Агамемнон се тешко одлучивао на ту велику по њега жртву, али напослетку је морао попустити, јер се војска већ почела бунити. По Еурипидовој драми Ифигенија у Аулиди, Агамемнон је преко гласника позвао Ифигенију у Аулиду под изговором да је жели удати за Ахилеја. Кад је већ одведена до жртвеника, на њу се смиловала богиња Артемида, те је место ње на жртвеник послала једну кошуту, а њу је увила у облак и однела у Тауриду где је је од ње учинила своју свештеницу.

У Тауриди је Ифигенија дуже времена служила Артемиди која ју је, према некима, учинила бесмртном. Према другој Еурипидовој драми - Ифигенија у Тауриди, Ифигенија је била приморана да присуствује приношењу људских жртава, пре свега странаца који су се случајно или као бродоломници нашли на тауридској обали. Кад је њен брат Орест дошао са својим пријатељем Пиладом у Тауриду по Артемидин кип, за који се веровало да је пао с неба, и Ифигенија се вратила с њима у Грчку. Тамо је допринела успостављању култа Брауронске Артемиде.

Поносита на своје многобројно потомство, Ниоба је сматрала себе бољом од Лете, која је имала само двоје деце. То је подстакло увређену богињу да пошаље своју децу, Артемиду и Аполона, да ликвидирају децу њене смртне супарнице. Извори се не слажу у вези броја Ниобине деце, те се тако међу античким ауторима могу пронаћи многобројне варијанте. С једне стране, Аполодор, Диодор Сикул, Овидије, Хигин и Лактантије слажу се да је било седам кћери и седам синова, док Хомер, с друге стране, броји шест кћери и шест синова. Без обзира на њихов број, очигледно је да су деца била погођена на основу пола: Аполон је гађао синове, а Артемида кћерке.

На пољу, испред тебанских зидина, Аполон је све до једног пострелио Ниобине синове, не поштедевши чак ни најмлађег који је замолио богове да га поштдеде. На вест о погибији својих синова, Ниоба је са кћерима изашла пред тебанске зидине. Полудевши до бола, она је над телима своје усмрћене деце узвикнула:

„

Сурова Лето, мени је у несрећи остало више него теби у срећи, после толиког губитка ја те још увек надмашујем.

"

Рекавши то, поново се чуо звук одапетих стрела и ојађена Ниоба стајала је беспомоћно посматрајући како јој ћерке бивају погођене једна за другом. Најмлађа од њих потражила је уточиште у загрљају мајке. Ова ју је пригрлила и заклонивши је хаљином завапила је призивајући богове да јој поштеде бар њу. Али, молба јој није услишена, те је и најмлађу усмртила Артемидина стрела. На тај начин кажњена је Ниоба која се од великог бола за преминулом децом скаменила, а такву ће јак вихор пренети у завичај, на брдо Сипил у Лидији.

По неким веровањима, двоје Ниобине деце успело је да преживи. Лета је услишила Мелибејину молбу, поштедевши је од осветничких стрела њене деце. Отада је позната као Хлорида („бледа жена"), јер је од страха који је доживела побледела, те јој се никад није вратио природни тен какав је имала раније. Заједно са братом Амиклом, који је такође поштеђен, саградила је Лети светилиште. Касније се удала за Нелеја, Посејдоновим сином, с којим је имала дванаесторо деце укључујући Нестора, који се касније борио у Тројанском рату. Антички путописац Паусанија тврдио је да је посетио светилиште које је Хлорида саградила. Такође, записао је да је видео гробове остале Ниобине деце у Теби, и да је приметио на лидијском брду Сипил приметио камен за који је веровао да представља скамењену Ниобу.

Попут многих нимфи које су доживеле трагичну судбину као последицу љубавног односа са Зевсом, ни нимфа Калипса, ловкиња и заклета девица која је служила верно Артемиди, није била изузетак. Заљубивши се у њу, Зевс ју је обљубио, због чега јој се Хера, љута због неверности свога мужа, осветила. Након што је Калипса родила сина Аркада, Хера ју је претворила у медведицу. Према другој верзији, Зевс је био тај који ју је претворио у медведицу, зато што се бојао да ће Хера из љубоморе да јој напакости. Међутим, Хера је сазнала како да је пронађе те је затражила од Артемиде да је устрели, што је ова и учинила драге воље желећи да је на тај начин казни због губљења невиности.

Драгослав Срејовић, Александрина Цермановић Кузмановић, Речник грчке и римске митологије, Београд 2004.

Александар Замуровић, Митолошки речник, Београд 1998.

Sarah Iles Johnston, Restless dead. Encounters between the living and the dead in ancient Greece, Berkeley & Los Angeles 1999.

Walter Burkert, Greek religion. Archaic and classical, London 1987.

Kathleen N. Daly, Marian Rengel, Greek and Roman Mythology A to Z, New York 2009.

Luke Roman, Mónica Román, Encyclopedia of Greek and Roman Mythology, New York 2009.

Николай Кун, Старогръцки легенди и митове. Богове, титани и герои, Том I, София 2006.

Džon Čedvik, Mikenski svet, Beograd 1980.

Gordon MacDonald Kirkwood, A short guide to classical mythology, Wauconda 1995.

Geoffrey W. Bromiley, The international standard Bible encyclopedia, Grand Rapids 1995.

Michael Rice, The power of the bull, London 1998.

William F. Hansen, Handbook of classical mythology, Santa Barbara 2004.

Robin Hard, Herbert Jennings Rose, The Routledge handbook of Greek mythology, London 2004.

C. Scott Littleton, Gods, goddesses, and mythology, Vol. 1., New York 2005.

Corinne Ondine Pache, Baby and child heroes in ancient Greece, Urbana & Champaign 2004.

Pierre Grimal, The dictionary of classical mythology, London 1996.

Fischer-Hansen, Tobias; Poulsen, Birte (2009). From Artemis to Diana: The Goddess of Man and Beast. Museum Tusculanum Press. ISBN 978-87-635-0788-2.

# data[].attributes.attachment_link.description
Артемида Богиња лова, дивљине, господарица и заштитница дивљачи Пребивалиште Олимп Симбол Лук и стреле, кошуте, ловачки пси и месец Родитељи Зевс и Лета Браћа и сестре Аполон, Ареј, Атена, Афродита, Дионис, Хермес и Хефест Потомство нема (девичанска богиња) Брдо Тајгет, Еримант Римски пандам Дијана Артемида ( грч.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
За остале употребе, погледајте Атина (вишезначна одредница).

У грчкој митологији, Атина ( грчки: , Athēnâ, или Ἀθήνη, Athénē; дорски: Ἀσάνα, Asána; латински: ) је била богиња цивилизације, тј. мудрости, ткања, заната и трезвеније стране рата (насиље и крвожедност су били Арејева својства). Атинина мудрост прати техничко знање потребно у ткању, металургији али такође укључује и лукавост ( метис) ликова као што је Одисеј. Њој су свети сова и маслиново дрво.

Прве приче о Атини говоре о њој као о богињи птица. Првобитно је замишљена као богиња са крилима, а чак је у неким митовима и сама била птица - сова. Зато и не чуди зашто у митовима који су настали касније Атенина порука стиже преко орла, сокола и сл.

Атинина најбоља пријатељица је Нике, богиња победе. Атина се појављује као заштитница многих грчких јунака, укључујући Херакла, Одисеја и Јасона. Она је и омиљена Зевсова ћерка, рођена из његове главе.

Постоји неколико верзија Атининог рођења. У једном, који се најчешће спомиње, Метида, богиња мудрости, затруднела је са Зевсом. Зевс се веома уплашио јер је постојало пророчанство да ће Метида имати двоје деце - једно од њих ће бити најоданије Зевсу од све његове деце, а друго ће бити силник који ће га срушити. То је Зевса уплашило, јер се сетио да је он свргнуо свога оца, те се бојао да ће се тако нешто и њему десити. Зато је Зевс претворио Метиду у муву и онда је појео. Но, било је прекасно. Метида је, у Зевсу, почела да прави кацигу и одору за своју зачету ћерку. Звук чекића којим је Метида правила кацигу, узроковао је велики бол у Зевсовој глави, па је Хефест расцепио његову главу. Атина је искочила кроз пукотину, већ одрасла, потпуно обучена и потпуно опремљена ратном опремом.

У Микенској Грчкој појављује се име Атина Потинија у текстовима о Хроносу. Претпоставља се да ово значи „Госпођица Атина". Није сигурно да ли је Атинино име повезано са градом Атина. Касније се она појављује као заштитница града, али вероватно да је град добио име невезано за ову богињу. Платон је значење Атининог имена тумачио као „мисао (ум) бога".

У поезији Атинин најчешћи епитет је глаукопис (γλαυκώπις) што би могло да се преведе као „бистрог ока". Ова реч је заправо састављена од речи глаукос (γλαύκος), што би могло да значи „блештаво", „сребрно", и од речи опс (ώψ), што значи „ око" или понекад „ лице". Често је птица која види ноћу повезана са богињом мудрости: на старим сликама нацртана је са совом на глави.

У Хомеровим Химнама и у Теогонији њој је дат необичан епитет Тритогенеја. Значење овог термина је нејасно. Можда значи „ Тритон-рођена", што би указивало да је бог мора Тритон њен отац (према неким ранијим митовима), или можда да је рођена близу језера Тритон у Африци. Друго могуће значење је „треће-рођена", што би могло да указује да је она треће дете Зевса.

Често се наилази и на Атина Палада (Παλλάς Αθηνά). Епитет је изведен из имена моћне особе Паладе, која означава нешто мушко. Палада је споменута само уз Атину. У једном миту, богиња је грешком убила Паладу и од тада је увек морала да носи нешто његово/њено и била је под његовом/њеном заштитом. Друго тумачење је да је она заправо Палада из Атине.

За Атињане она је била само „богиња", хе теос.

Епитет Athena Ergane означава да је она заштитница занатлија. Атина Партенон означава да је обожавана на Акрополису. Са епитетом Athena Promachos она је водила битке, а Athena Polias означава да је заштитница града Атине и његовог Акрополиса.

Атина је девица, никада није имала љубавника. Постоји више верзија како се родио Еритон, Атинин посинак. Према једној Атину је покушао да силује Хефест, али је био безуспешан и његово семе је пало на земљу из које се родио Еритон. Према другој, семе Хефеста је пало на Атинину ногу и она га је обрисала са вуном. Ту вуну је „засадила" у земљу и из ње је рођен Еритон.

Атина је онда дала кутију са бебом трима сестрама - Пандроси, Херси и Аглеји, али их је упозорила да је никад не отварају. Аглеј и Херса су биле радознале и отвориле су кутију. Врана је то видела и одлетела је да каже Атини. Атина се разбеснела и испустила планину коју је у том тренутку носила на Акрополис. Богови су казнили сестре због направљене штете и оне су полуделе и бациле се са Акрополиса.

Еритон је касније постао видар и краљ Атине и за време његове владавине десиле су се значајне промене у атинској култури. Често је био под заштитом богиње Атине.

Атина се такмичила са Посејдоном да буде главно божанство у Атини. Они су се сложили да ће свако од њих Атињанима дати неки поклон. Чији се поклон буде више свидео Атињанима тај ће бог победити. Посејдон је ударио земљу својим трозупцем и из ње је потекао поток, али вода је била слана. Атина им је поклонила прву домаћу маслину. Маслина је Атињанима давала храну, уље и дрво и зато су они изабрали Атинин поклон и њу поставили за главно божанство.

Атина је била главно божанство у још неколико градова, поготову у Спарти.

Жена звана Арахна (Αράχνη) се једном хвалила како она боље тка него богиња Атина. Атина се прерушила у стару жену и покушавала је саветима да је убеди, да према боговима исказује умереност, доследност и поштовање. Арахна се није покајала него је изазвала Атину на такмичење.

Богиња је скинула своју маску и такмичење је почело. Атина је ткала слику такмичења између ње и Посејдона, а Арахна је ткала слику која је исмејавала Зевса и његове многобројне жене. Такмичење никада није завршено јер је Атина била љубоморна на вештину Арахне и бесна због исмевања Зевса. Понижење које је Арахна доживела, довело ју је до самоубиства. Обесила се, али јој богиња није дозволила да спокојно умре, већ ју је претворила у паука, који од тада непрестано плете исту мрежу. У данашњем грчком реч паук се пише „αράχνη" а изговара „арахни".

Атина је помагала Персеју у убијању Медузе. Медуза је потицала из периода пре Зевсове владавине и била је веома опасна јер је свакога ко је погледа претварала у камен.

Атина је ослепела Тирезијаса пошто ју је видео док се купала. Хирикло, његова мајка, молила је Атину да му врати вид, али она то није могла. Уместо тога дала му је моћ прорицања.

Атина је Хераклу помогла у многим подвизима. Међу њима је и подвиг у коме је Херакле требало да скине кожу Немејском лаву. Рекла му је да искористи канџе лава да исече његову дебелу кожу. Херакле је после овог подвига увек носио кожу Немејског лава и буздован направљен од маслиновог дрвета.

Одисејева лукавост и оштроумље брзо су освојили Атину. Она није могла да му помогне током његовог путовања из Троје ка дому све док Одисеј није дошао на обалу острва где је принцеза Нусика прала своју одећу. Атина се појавила у сну Нусике и рекла јој да пусти Одисеја да се врати кући, на Итаку. Када је Одисеј стигао на Итаку Атина је изашла пред њега прерушена слагавши га да се његова жена Пенелопа преудала, мислећи да је он мртав. Одисеј је успео да прозре Атинину маску и лаж и она му је тада помогла да поврати своје краљевство.

Атина је обично насликана (или извајана) са оклопом, копљем у рукама и штитом на коме је нацртана глава Горгоне Медузе. Овако је изгледала и чувена Фидијина статуа Атине, направљена од злата и слонове кости. Ова статуа, названа Атена Партенон, нестала је, али се зна да је била у Партенону на Атинском Акрополису. Атина је често насликана са совом (симболом мудрости) на свом десном или левом рамену. Ожалошћена Атина је скулптура која приказује уморну и емоционалну богињу. Ова скулптура је настала негде око 460. п. н. е.

У старијим портретима Атине, у сликама на вазама, она је приказана као богиња-птица.

Атина се налази на новчићу од 50 долара из 1915. године. Овај новчић је направљен од 72 грама злата и био је најтежи све до 1997. године када је од платине произведен новчић од 100 долара. Атинин новчић је најскупљи новчић икада произведен у Сједињеним Америчким Државама (тј. када се упореди његова права вредност са вредношћу коју је представљао).

Већ цео век постоји једна реплика Партенона у Нешвилу, у држави Тенеси и позната је као Атена са југа. Године 1990. додата је реплика Фидијине статуе богиње Атине. Статуа је висока 12.5 метара и позлаћена је.

Атинин лик се користи у филму, музици, на цртаном ( манге уметника Масами Курумаде), у компјутерским игрицама, али се чак и злоупотребљава (у порно-филмовима у Немачкој).

# data[].attributes.attachment_link.title
Атина (богиња)

# data[].attributes.attachment_link.description
За остале употребе, погледајте Атина (вишезначна одредница). У грчкој митологији, Атина ( грчки: , Athēnâ, или Ἀθήνη, Athénē; дорски: Ἀσάνα, Asána; латински: ) је била богиња цивилизације, тј. мудрости, ткања, заната и трезвеније стране рата (насиље и крвожедност су били Арејева својства).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Зевс ( грч. ) је врховни бог из грчке митологије, вођа богова и људи, као и бог неба и грома, који живи на Олимпу. Син је титана Хрона и његове жене Реје.

Зевс јесте Dyeus у индо-европској митологији (Зевс је „узет" из ове митологије), Јупитер у римској митологији, Тор у нордијској митологији итд.

Зевсово грчко име повезано је с индоевропским кореном *dey- = „светлити", односно *dyēws = „дневно небо". У номинативу је његов облик Ζεύς πατήρ, а у генитиву се Zeús мења у Διός. То се може повезати с главним богом Индоевропљана - *dyēws ph₂tēr = „božanski otac", пто је упоредиво са санскритским dyauš pítā. Из истог корена долази и лат. име Зевсов пандан у римској митологији, Јупитера: Iupiter, Iovis < старолатински Diovis, од генитива у ie. - *dyeu-ph₂tēr.

Платон, у свом Кратилусу, даје народну етимологију Зевса са значењем „узрок живота свих живих ствари", због релације значења алтернативних наслова Зевса ( Zen и Dia) који су грчке речи за живот и „зато што". Ова етимологија, заједно са Платоновим целокупним методом извођења етимологије, није подржана у модерној науци.

Зевс има особине индоевропског божанства светлости и неба које „ведри и облачи", љути је громовник који гађа муњама; добар бог који даје кишу. Његова је света птица била златни орао којег је увек држао поред себе, а често је и сам преузимао орлово обличје. Попут Зевса, орао је био симбол снаге, храбрости и правде. Зевсово најдраже дрво био је храст, симбол снаге. Такође су му посвећивана маслинова стабла.

Olympios - означавало је Зевсов краљевски статус као врховног бога Олимпљана, а и на панхеленском фестивалу у Олимпији

Panhellenios - Зевс свих Хелена, посвећен му је познат Еаков храм у Егини

Xenios - заштитник гостољубивости и гостију, спреман да се освети свакоме тко учини нешто нажао странцу

Horkios - чувар заклетви, откривени би лажљивци морали направити Зевсов кип, најчешће у Олимпији

Agoraios - пазио је над пословима и самом агором те кажњавао непоштене трговце

Олимпија је била средиште свих оних који су хтели да часте свог врховног бога. Тамо су се одржавале и познате Олимпијске игре. Постојао је и Зевсов олтар направљен од пепела, од остатака жртвованих животиња.

Овде је био и Зевсов кип у Олимпији, једно од седам светских чуда. Божански кип од слонове кости и ебановине, богато украшен златом и драгим камењем. Веровало се да га је направио кипар Фидија, а Грци су сматрали несретним онога ко није видио тај кип. Уз њега су везане и бројне легенде.

Зевс је најмлађи син Хрона и Реје. Пре Зевса родили су се:

Међутим, кад год би се Реја породила Хрон би прогутао дете јер се бојао да ће иста судбина задесити и њега као и његовог оца. Наиме, Хрон је са престола збацио свог оца Урана. Када је Зевс требало да се роди, Реја је затражила помоћ од Урана и Геје, јер није желела да и он буде прогутан. Реја се породила на Криту, а Хрон даде камен умотан у одећу који он прогута. Онда она Зевса сакрије на планини Ида. Постоји пар верзија о одрастању Зевса.

1. Одгојила га је Геја

2. Одгојила га је Амалтеа

3. Одгојила га је нимфа Адамантеа. Како је Хронос владао земљом, небесима и морем, она га је завезала тако да је висио са дрвета не налазећи се ни на небу, ни на земљи ни на мору, већ између њих и тако Хрон не успе да га види.

4. Одгојила га је нимфа Киносура. У знак захвалност, Зевс ју је поставио међу звезде након њене смрти.

5. Одгајила га је Мелиса која га је хранила козјем млеком

Када је одрастао Зевс је натерао оца да испљуне децу супротним редом од оног којим их је гутао: прво камен, затим остале. Једна верзија је и да је Зевс расекао Хронов стомак. Након што је ослободио браћу и сестре, Зевс је ослободио киклопе, гиганте, сторуке дивове и браћу Хронову, који су прво од руке Урана затворени у Тартар, а затим и од Хронове, а ови му дадоше муњу. Након овога Зевсова браћа и сестра заједно са киклопима и осталим бићима поведоше рат против Хрона и осталих титана. Када су их победили, Хрона и остале титане бацише у Тартар, најдубље место на земљи. Зевс тамо такође затвори киклопе и сторуке дивове, оне који су му дали муњу и помагали у рату.

Након победе над титанима, Зевс је поделио свет са своја два брата. Хаду је дао подземни свет, а Посејдону море.

Зевс је био брат и муж Хере. Осим деце са њом, Зевс је имао много афера и ванбрачне деце. Имао је афере са богињама (Деметра, Лета, Маја..), са смртницама ( Европа, Леда..), као и са многим нимфама. Хера је била љубоморна и стално је прогањала Зевсове љубавнице и њихову децу.

Мада је Зевс био врховни и апсолутни владар, његова моћ и власт није била безгранична, а тиме се он разликовао од богова других религија, у којима без врховног бога ништа није могло да се деси и њему ништа не може да промакне. У грчкој митологији остали богови, а и људи су имали своју вољу и слободу и над њима, па и над самим Зевсом је владало нешто недокучиво и непроменљиво - Судбина.

Причало се да Зевс влада и судбином, али то је у преносном смислу, јер је он, као и било који други бог или човек, владао само толико колико је схватао везе између узрока и последица, и деловао у складу са тим спознајама. Против судбине је Зевс био немоћан, па ма шта предузео, јер он није био владар судбине, већ само њен чувар и извршилац.

Главно седиште Зевса је био врх планине Олимп у Тесалији, врх који се губио међу облацима и додиривао само небо. На самом врху је била палата бога Зевса, коју му је бог Хефест, саградио од чистог злата. Зевс је, поред Олимпа, волео да борави и на свим другим местима, понајвише на острву Криту, на Иди и Парносу на Фокиди, али је он био свеприсутан, и није се морало долазити по њега да му се тражи помоћ, то се могло учинити свугде и на сваком месту. Зевс је често силазио и међу људе, а тада би узимао друго обличје, било да би себе претворио у животињу или у неку природну појаву или човека.

Храмови посвећени богу Зевсу данас су сви у рушевинама, а међу храмовима се издвајао његов храм на Олимпији, саграђен 460. године пре нове ере према плану градитеља Либона из Елиде. У Атини је постојао храм Олимпеион, највећи храм у Грчкој - 108 m. х 41 m, а од његових 104 стуба, висока 17.5 m, сачувана су 15. Темеље храма је урадио 515. године пре нове ере Пизистратиди, а завршио га је 132. године цар Хадријан. највећи храм богу Зевсу подигнут је на Сицилији у Акрагенту - 113 m. х 56 m.

Према Хесиодовој „ Теогонији ", Зевс се женио седам пута, мада је осим својих супруга имао много љубавница.

Burkert (1985). Greek Religion. ISBN 978-0-674-36280-2.

„Zeus". American Heritage Dictionary.

Laertius, Diogenes (1972) [1925]. „1.11". Ур.: Hicks, R.D. Lives of Eminent Philosophers. „1.11". Diogenes Laertius, Lives of Eminent Philosophers (на језику: Greek).

Bhattacharji, Sukumari (2015). The Indian Theogony. Cambridge University Press. стр. 280-281.

Madan, T. N. (2003). The Hinduism Omnibus. Oxford University Press. стр. 81. ISBN 978-0-19-566411-9.

Berry, Thomas (1996). Religions of India: Hinduism, Yoga, Buddhism. Columbia University Press. стр. 20-21. ISBN 978-0-231-10781-5.

Замаровски, Војтех (1985). Јунаци античких митова: Лексикон грчке и римске митологије. Загреб.

Burkert, Walter, (1977) 1985. Greek Religion, especially section III.ii.1 (Harvard University Press)

Cook, Arthur Bernard, Zeus: A Study in Ancient Religion, (3 volume set), (1914-1925). New York, Bibilo & Tannen: 1964.

Volume 1: Zeus, God of the Bright Sky, Biblo-Moser, June 1. 1964. ISBN 978-0-8196-0148-3. (reprint)

Volume 2: Zeus, God of the Dark Sky (Thunder and Lightning), Biblo-Moser, June 1. 1964. ISBN 978-0-8196-0156-8.

Volume 3: Zeus, God of the Dark Sky (earthquakes, clouds, wind, dew, rain, meteorites)

Druon, Maurice, The Memoirs of Zeus, 1964, Charles Scribner's and Sons. (tr. Humphrey Hare)

Farnell, Lewis Richard, Cults of the Greek States 5 vols. Oxford; Clarendon 1896-1909. Still the standard reference.

Farnell, Lewis Richard, Greek Hero Cults and Ideas of Immortality, 1921.

Gantz, Timothy, Early Greek Myth: A Guide to Literary and Artistic Sources, Johns Hopkins University Press, Two volumes. 1996. ISBN 978-0-8018-5360-9. (Vol. 1). ISBN 978-0-8018-5362-3. (Vol. 2).

Graves, Robert; The Greek Myths, Penguin Books Ltd. (1960 edition)

Hesiod, , in The Homeric Hymns and Homerica with an English Translation by Hugh G. Evelyn-White, Cambridge, Massachusetts., Harvard University Press; London. William Heinemann Ltd.1914.. Online version at the Perseus Digital Library.

Homer, The Iliad with an English Translation by A.T. Murray, Ph.D. in two volumes. Cambridge, Massachusetts., Harvard University Press; London, William Heinemann, Ltd. 1924. Online version at the Perseus Digital Library.

Homer; The Odyssey with an English Translation by A.T. Murray, PH.D. in two volumes. Cambridge, Massachusetts., Harvard University Press; London, William Heinemann, Ltd. 1919. Online version at the Perseus Digital Library.

Mitford, William, The History of Greece, 1784. Cf. v.1, Chapter II, Religion of the Early Greeks

Moore, Clifford H., The Religious Thought of the Greeks, 1916.

Nilsson, Martin P., Greek Popular Religion, 1940.

Nilsson, Martin P., History of Greek Religion, 1949.

Rohde, Erwin, Psyche: The Cult of Souls and Belief in Immortality among the Greeks, 1925.

Smith, William, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, 1870, Ancientlibrary.com, William Smith, Dictionary: "Zeus" Ancientlibrary.com

# data[].attributes.attachment_link.description
Зевс ( грч. ) је врховни бог из грчке митологије, вођа богова и људи, као и бог неба и грома, који живи на Олимпу. Син је титана Хрона и његове жене Реје. Зевс јесте Dyeus у индо-европској митологији (Зевс је „узет" из ове митологије), Јупитер у римској митологији, Тор у нордијској митологији итд.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Олимп ( грч. [ Ólympos] - Олимпос) је највиша планина у Грчкој. Највиши врх Митикас (Μύτικας [ Mýtikas]; 2.918 m нмв) је уједно и други највиши врх на Балкану. На грчком језику Олимп значи „Светла (планина)". Налази се између две периферије Македоније и Тесалије, а изнад села Литохора, на око 50 km северно од Ларисе.

Планина Олимп је позната по врло богатој флори, можда најбогатијој у Европи, са неколико ендемских врста биљака. Од 1983. године се налази под заштитом УНЕСКО-а.

Највиши врх планине Олимп је Митикас (2.918), што на грчком значи „нос". Уз њега се својом висином издвајају: Сколио (2.911), Стефани (2.909) и Скала (2.866) која представља малу зараван и последње место за одмор изнемоглим планинарима који се одатле упућују ка Митикасу или Сколију. На Олимпу има 46 врхова виших од 2.000 и 47 виших од 1.000 m нмв.

Први забележени покушај да се изађе на врх планине богова одиграо се 1862, али тада Хајнриху Барту, чувеном истраживачу, није пошло за руком да се попне на сам Митикас.

Људска нога је на врх Олимпа крочила тек педесетак година касније 02.08. 1913. Експедицију су тада сачињавали Христос Какалос, Фредерик Бојсон и Данијел Бојд Бови.

У грчкој митологији, планина Олимп је дом дванаест олимпијских богова, најважнијих богова грчког Пантеона. Грци су сматрали да је на Олимпу саграђен кристални дворац у коме обитавају богови. Он је такође духовна аналогија „Горњег света" шаманске космологије.

# data[].attributes.attachment_link.description
Олимп ( грч. [ Ólympos] - Олимпос) је највиша планина у Грчкој. Највиши врх Митикас (Μύτικας [ Mýtikas]; 2.918 m нмв) је уједно и други највиши врх на Балкану. На грчком језику Олимп значи „Светла (планина)". Налази се између две периферије Македоније и Тесалије, а изнад села Литохора, на око 50 km северно од Ларисе.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Орфеј ( старогрчки: Όρφεύς, Orpheus) је био чувени трачки свирач и песник из грчке митологије.

У старијим верзијама мита отац му је био Трачанин Еагар, а мајка је непозната, а касније се као његови родитељи помињу Аполон и једна од Муза ( Клио, Калиопа или Полихимнија). По предању, Аполон му је подарио лиру са седам жица, којој је Орфеј додао још две да би их било колико и муза. Свирању су га учили Аполон или Калиопа.

Снага Орфејеве музике била је чудотворна. Док је певао, јата птица кружила су изнад његове главе, рибе су искакале из мора, реке су заустављале своје токове, стење је подрхтавало, дрвеће му је прилазило да га заштити од сунца, а све животиње су се сакупљале крај његових ногу. Мелодија Орфејеве лире превела је и дивље храстове из Пијерије у Тракију, господарила је ветровима и топила је снег на високим планинама.

Придружио се Аргонаутима, увесељавао их је и бодрио својом музиком. Био је ожењен нимфом Еуридиком, али је она убрзо умрла. После неуспешног покушаја да је врати ( Орфеј и Еуридика), одбијао је љубав жена. Установио је тзв. орфичке мистерије у којима жене нису учествовале. Према најпознатијем предању, растргле су га трачке жене.

Сматран је и зачетником земљорадње, медицине, писма и других корисних знања.

Настанак грчке књижевности везује се за појаву Хомерових спевова, и . Међутим, очигледно је да су та дела, као савршени примери своје врсте, у ствари резултат завршне, а не почетне фазе што се тиче поетског развоја у старих Грка. Ову претпоставку потврђују безбројна сведочанства о песницима који су неговали поезију још пре Хомеровог доба, створивши је по потреби самих људи, али и ради богослужења различитим божанствима.

Према грчкој митологији, богови су били ти који су се бавли поезијом, пре свега Хермес, проналазач лире, и брат му Аполон, који ју је прихватио поставши тако водећа фигура у музичкој уметности. По митологији, Аполон се такође доводи и у везу са божанствима нижег реда - Музама.

Први смртници који су се бавили уметношћу били су у ствари непосредни ученици Аполона и Музâ, који се такође сматрају и њиховом децом. Међутим, као и у случају осталих митолошких личности, и постојање ових је под великим знаком питања, те се узимају у обзир једино ради одређивања неког периода или врсте у поетском развоју. Нема сумње да су њихова имена имала одређено значење, које ипак није тако очигледно с етимолошке тачке гледишта као на пример имена Муза. Од њих вреди издвојити Олена, Лина, Орфеја, Музеја, Еумолпа, Памфа, Тамирија и Филамона. Међу њима нарочито се истиче Орфеј, не само што се тиче уметничког умећа већ и због трагичности којом их све надмашује.

Постоји неколико претпоставки о пореклу Орфејевог имена. Једна од тих, а по свој прилици и највероватнија, јесте она по којој је име изведено из хипотетичког прото-индоевропског глагола („бити лишен [нечега?]"), од *orbh- што значи „раздвојити [некога од нечег?]". Сродни примери налазе се у грчком: ορφή, orphe = тама, и ορφανός, orphanos = сироче; као и у енглеском orphan = сироче, што несумњиво вуче корен из латинског. То га доводи у везу са семантички блиском речју *goao = жалити, певати дивље, бацати чаролију, јер кад се имају у виду његове различите улоге у митологији (разочарани љубавник, занесен уметник, свештеник мистичног култа итд.), не може а да се не узме у обзир и та претпоставка. Суфикс -εύς, eus, којим се завршава Орфејево име, атестиран је на таблицама исписаним линеарним писмом Б. Основна функција му је да ближе означава именицу у чијем се склопу налази: „онај који има везе [са нечим]".

Ни у Хомеровим ни у Хесиодовим поемама није забележен ни један помен Орфејевог имена. Међутим, процватом лирске поезије и Орфеј доживљава велику популарност. Ибик, који је живео и радио средином 6. столећа п. н. е., спомиње „славног Орфеја" (ὀνομακλυτὸν Όρφην, onomakluton Orphên). Пиндар га убраја међу Аргонауте као прослављеног харфисту, истичући притом да га је сâм Аполон учио свирању. На неколико места наводи да му је отац Еагар. И код историчара Хеланика из Митилене и Ферекида са Лероса налазимо Орфеја. Хеланик га је прогласио и Хомеровим и Хесиодовим претком, а Ферекид тврди да није Орфеј био песник на Аргу, већ Филамон, чега се држи и Аполоније са Родоса.

Орфеј се такође појављује и у драмској поезији. Есхил у својој трагедији Агамемнон алудира на басну по којој је Орфеј својом свирком очарао дрвеће померивши га са места. Такође, сачуван је још један помен Орфеја захваљујући Ератостену, који је цитирао део једне друге Есхилове трагедије, Басариде (тј. Баханткиње). Међутим, неизвесно је да ли је тај Есхилов цитат верно пренесен из трагедије из које је преузет, стога га треба узети с резервом. За разлику од Софокла који уопште не спомиње Орфеја, Еурипид га у више наврата помиње. У његовим трагедијама по први пут се среће алузија на везу Орфеја са Дионисом, као и са адским пределима: он га повезује с Музама, помиње снагу његове музике над камењем, дрвећем и дивљим зверима, којој нису могли одолети чак ни хтонска божанства, доводи га у везу са баханалијским оргијама, приписује му зачетак сакралних мистерија и смешта Орфејеве активности у шуме под Олимпом. Аристофан га помиње само једанпут (у својој комедији ) и то успут, приликом набрајања највећих песника (Музеја, Хесиода и Хомера), који су знањем и мудрошћу задужили људски род. За Орфеја каже следеће:

Платон такође описује Орфеја на врло сличан начин као што то чини Аристофан. Платон се често позива на Орфеја, његове следбенике и његова дела. Зове га сином Еагровим, наводи да је музичар и изумитељ многих корисних ствари, истиче чудотворну моћ његове лире и даје јединствену верзију његовог силаска и боравка у Хадовом подземљу:

Из Гозбе:

„

А Орфеја, сина Еагрова, отпремили су из Хада с тим да није успео, пошто су му показали само сенку његове жене, ради које је био дошао, а нису му дали њу саму зато што се он, који је био певач уз китару, млитав показивао и што није имао срца да за љубав умре као Алкестида, него је измудровао како би жив доспео у Хад.

"

Из Државе:

„

Он [тј. Ер, весник са „онога света"] је, каже, видео душу, која је некада била Орфејева, како је одабрала живот лабуда, јер због мржње према женском племену [тј. према Мајнадама, лудим женама], које га је усмртило, он не хтеде да га жена зачне и да га поново роди.

"

Међутим, као и увек када се ради са старим изворима, треба имати на уму ауторова схватања као и схатања распрострањено међу обичним пуком. Поуздано се зна да су се Платонова схватања поприлично разликовала од општих схватања која су владала у античкој Грчкој, а по којима су животне вредности биле (или би требало да буду) прече од било чега на свету. Тако да ни Платонове наводе не треба узимати здраво за готово.

Што се тиче Орфејевих следбеника, Платон ту спомиње и песнике и вернике, који су се држали веровања да је душа заробљена у телу за казну због раније почињених грехова.

„

Штовише, неки веле да је тијело ( sôma) гроб ( sçma) душе, јер у садашњем животу она је у њему укопана. С друге стране, будући да се она изражава ( sçmaínei) преко њега, исправно је да се с тога разлога оно зове и sçma, знак. Изгледа ми да су нарочито сљедбеници Орфеја дали то име зато да би душа, док испашта гријехе због којих је кажњена имала тај бедем, слику тамнице да је чува ( sôzetai). Дакле, тијело је, како каже и само име, sôma (тамница) душе све док не врати дуг и том имену не смије се имијенити ни најмање слово.

"

Платон наводи неколико цитата, које је однекуд преузео и за које тврди да их је Орфеј изрекао, од којих је један, ако не и више њих, из На једном месту чак помиње „мноштво књига Мусеја и Орфеја", на које су се позивали врачеви и варалице не би ли убедили прости пук „да живи и мртви могу добити опроштај и очишћење за неправедна дела помоћу жртвовања и ритуалних игара". Очевидно је да Платон на овом наведеном месту у Политици оспорава постојање било каквих списâ, који би се могли довести у везу с Орфејем. Међутим, на другим местима може се стећи потпуно другачији утисак. Нпр. у Кратилу он јасно даје до знања да не верује само у Орфејево постојање, већ и у његовог стваралачког генија. Том Орфеју он приписује следећу изреку, која је, по свему судећи, преузета из Хесиодове Теогоније:

Аристотел сматра да Орфеј уопште није постојао и да су сва дела приписана њему у ствари измишљотине Керкопâ и Ономакрита. О тзв. орфичким песмама и „Орфејевим следбеницима" Аристотел каже:

О души:

„

Видљиво је наиме да биљке живе не судјелујући (у кретању нити) у опажању и да многа жива бића немају способност мишљења. Но ако би нетко и то допустио и узео да је ум један дио душе и исто тако да има способност опажања, ни тако не би уопће могли говорити ο свакој души нити ни ο једној у њезиној укупности. (То се догађа и с учењем у тако званим орфичким пјесмама. Тврди се наиме да душа ношена из свемира вјетровима улази у бића која дишу. Но то се не може догађати биљкама нити неким животињама јер све не дишу. То нису опазили они који тако мисле).

"

Из Метафизике:

„

Међутим, било да се држимо мишљења теолога, према којима се све ствари рађају из ноћи, било да се каже, попут физичара, да су све ствари биле измешане, наилази се на исту немогућност. [...] Па и стари песници [међу којима, по Аристотелу, „непостојећи Орфеј"] су делили то мишљење [тј. мишљење теолога], као што се види по томе што царство и врховну власт не дају бићима која су се појавила прва у времену - као ноћ и небо, или хаос, или океан - него Зеусу.

"

Полазећи од митографа и каснијих песника, од Аполодора па надаље, наилази се на мноштво митова у којима се спомиње Орфеј и који су препуни свакојаких детаљâ и појединости. Међутим, митови који се стриктно тичу Орфеја и који су до детаља обрађени јављају се у изворима из каснијег периода. Од њих су најважнији Овидијеве Метаморфозе, тачније онај део у којем се спомиње Еуридикин несрећан крај, Орфејев силазак за њом у Хадово подземље и његова ништа мање трагична судбина; као и Вергилијеве Георгике.

Након младости и авантурâ проведених са Аргонаутима, Орфеј је одлучио да се ожени с Еуридиком, нимфом која се истицала по лепоти међу својим другарицама. Међутим, на дан њиховог венчања није се распламсала буктиња у Хименејов руци, што је био предзнак за несрећу која их је недуго потом снашла:

Орфеј је био толико ожалошћен тим несрећним догађајем, да је, ни мање ни више, одлучио да сиђе у Хадово подземље с намером да покуша да врати Еуридику међу живе. Стигавши напослетку до Хада и Персефоне обратио им се, уз звуке своје лире, следећим речима:

О бози подземног св'јета,
Што у њ падамо сви, колико нас смртних се роди,
Ако је слободно р'јечма преварљивим не околишит
И праву истину рећи: не дођох амо, да Тартар
Тамни видим и свежем Медусиној накази оној
Змијама длакави троструки врат; - што овамо дођох,
Узрок моја је жена, у коју је излила отров
Љутица погажена и младе јој године узе.

Хтједох прегорјети то и покушах (тајити нећу),
Амор не даде бог у свијету познати горњем,
Је ли и овдје, сумњам; - ал' слутим, бит ће и овдје;

Па ако измишљен глас о негдашњој отмици није,
И вас је здружио Амор. Страховитог тако вам овог
Мјеста и Хаоса грдног и пустоши големог царства
Напрасно погинулу Еуридику опет ожив'те!
Вама припада све, и након боравка кратког
Људи се журе прије ил' послије у исти у дом;
Овамо тежимо сви, и овдје је задњи нам станак.

Ваше краљевство дов'јек над људским над родом траје.

Па пошто одређене и она године сврши,
Под власт потпаст ће вашу. За вр'јеме је дарујте само.

Аколи милости те судбина ми не да, одлучих,
Да се не вратим више; весел'те се смрти обога.

Свирком коју је стварао зборећи им ово, успео је да оствари јак утисак на све присутне:

„

Плакаху бескрвне душе; сад Тантал не хвата воду,

Која се измиче, точак Иксионов вртјет се преста,
Птице не кљују јетру, а Белове унуке пусте
Врчеве, а ти си на твом камену, Сисифе, сјео.

Тада су првипут, кажу, Ериније гануте биле,
Те им се сузама лице омочише.

"

Чак ни господари подземља, Хад и Персефона, нису могли да остану раводушни према Орфеју:

Међутим, да би је одвео на горњи свет, морао је да испуни под одређеним условом:

Најзад заједно, запутили су се „у оној муклој тишини" натраг, на горњи свет, стазом „извитом, стрменом, тамном, обученом у сјен и у мрак". И таман кад су се примакли излазу из Хадова подземља, Орфеј се побојао „да жена му не клоне", те се ипак осврнуо за собом.

Еуридика је потонула назад у свет сени, али овај пут неповратно. Моменат пре тога, стигла је само да му каже: „Здраво!"

Узалуд је Орфеј молио и покушавао да одобровољи чамџију Харона да га по други пут превезе, али овај се није дао наговорити.

Прихвативши с тешком муком чињеницу да је Еуридика занавек изгубљена, Орфеј је, тужећи се на богове од Ереба, одлучио да се повуче у Родопе и на Хем, одакле су дували северни ветрови. Уз то, одрекао се жена и одбијао сваку која га је хтела пратити. Међутим, наставио је и даље свирати лиру. Тако је једанпут, када се нашао усред једне голе пољане, удесио својом чаробном свирком да она добије хлад. Живо је описан тај моменат у Овидијевим Метаморфозама. Сакупљеном дрвећу и зверима певао је песме посвећене младићима који су постали љубимци богова ( Кипарис, Ганимед, Хијакинт, Пигмалион, Адонис, Хипомен, Кинира), и девојкама ( Пафа, Смирна, Аталанта), које су настрадале због недопуштене љубави.

Међутим, док је тако својим певањем дрвеће покретао, кротио срца дивљачи, а хридине покретао са места...

Једна од њих му, „просуте косе по зраку лаганом", довикне следеће:

Утом, не губећи часа, иста зграби тирсос, замахне њиме и погоди га, али га не рани већ му остави само белег. Друга је бацила камен, који је „јоште у зраку свладан будући складом пјевачева гласа и лире", тако да се на крају нашао пред његовим ногама. Изгледало је да Орфеју ништа не може наудити...

„

... Ал' нападај безумни расте,

Нема престанка ту, Еринија управља б'јесна.
Пјесма би хице све ублажила, ал' вика страшна
И Берекинтијска фрула од свинутог рога и бубњи,
К томе пљескање руку и урлање у славу Бакха,
Све то надвиче китаре глас, и крвљу пјевача
Прије нечувеног тад се обојило камење било.

"

Смрт ненадмашеног певача потресла је целу природу:

„

За тобом плакаху птице, о Орфеју, тужне и мноштво

Звјериња, камење тврдо и шуме, које су често
Глас слиједиле твој; дрвета за тобом туже
Без лишћа, голе главе; ријеке, каже се, да су
Набујале од суза од својих; Најаде, Дријаде
Рухо с обрубом црним и расуту имаху косу.

"

Међутим, и поред свог трагичног краја, Орфејева сен, којој мира није било на горњем свету, напокон се скрасила нашавши Еуридикину на Острву блажених.

„

Ту сад заједно једно поред другог шећу, те сада

За њом Орфеј корача, а сада иде пред њоме
И на Еуридику своју обазрет се сигурно може.

"

Сви они митови у којима се Орфеј доводи у везу са Дионисом сматрају се изумом каснијих времена. Они су антагонистичком односу са класичним схватањем Орфеја, као слуге Аполона и Музâ. Недоследност се огледа чак и у погледу инструменту којим је свирао, што је опет по класичном схватању увек била лира а никад флаута. Готово је немогуће објаснити ову промену. Међутим, довољно је запазити да је у време најранијег развоја грчке филозофије оформљено и друштво, које је преузело Орфејево име и које је одржавало особене мистерије, сасвим различите од елеусинских. То су били тзв. орфичари (οἱ Ορφικοί, oi Orphikoi), који су се под тобожњим вођством митског песника Орфеја посветили обожавању Баховог култа, надајући се да ће у њему наћи задовољство својих страсти. Дионис, који је апсорбовао орфичке и баханалијске обреде (τα Όρφικά καλεόμενα καὶ Βακχικά, ta Orphika kaleomena kai Bakhika), био је хтонско божанство (рогати дечак Дионис Загреј) блиско повезано са Деметром и Кором. Био је персонификација не само усхићеног задовољства, већ и дубоке жалости и беде људског живота. Орфичке легенде и песме већим делом се односе на овог Диониса, који је као подземно божанство упоређиван са Хадом. У њега су орфички теолози полагали наде о прочишћењу и бесмртности душе. Међутим, њихов начин слављења светковина био је умногоме различит од уобичајених церемонија одржаваних у част Баха. Бахови орфички обожаватељи нису се препуштали неумереном уживању и избезумљеном усхићењу, него су стремели аскетској чистоћи живота и манирима. Орфичари нису користили храну животињског порекла, сем о жртвене празнике када су се послуживали сировим месом жртвованог вола посвећеном Баху (ὠμοφαγία, ōmophagia). Носили су бело ланено рухо, попут оријенталних и египатских свештеника од којих је, како Херодот запажа, много тога преузето у ритуалима орфичких мистерија. Међутим, Херодот не говори о овим мистеријама као искључиво египатским, већ на истом месту додаје да су и питагорске у карактеру. Објашњење за ово лежи у чињеници да су се питагорејци, након што су прогнани из Велике Грчке, здружили са орфичарима и, наравно, много утицали на њихов карактер. Па ипак, пре него што је дошло до тога, орфицизам је захваљујући Ферекиду и Ономакриту доведен до свог коначног облика. Ова двојица су се истицали међу писцима за чија дела се везује настанак орфичке теологије. То су били Кекропи, Бронтин, Орфеј из Камарине, Орфеј из Кротона, Аригнот, Персин из Милета, Тимокле из Сиракузе и Зопир из Хераклеје или из Тарента.

Многе песме приписане Орфеје потичу из доба Пизистратове тираниде, односно с краја 5. века п. н. е. Алузије на њих су честе код каснији писаца. Осим Платона, који је, као што се дâ видети, имао обичај да их цитира у својим делима, вреди истаћи и Паусанију. Он наводи неке химне за које верује да их је саставио сâм Орфеј и да су се сачувале до његовог времена захваљујући Ликомидима (једном атинском породицом која је, изгледа, била главна што се тиче орфичких мистерија, као што су Еумолпиди били задужени за елеусинске). Према њему, од њих су једино Хомерови епови били лепши.

(Осим превода, обратити пажњу на поговор и коментаре преводилаца изнетих у наведеним публикацијама)
Од Есхила

Grčke tragedije (на језику: (на језику: српски) - превод М. Ђурића) (2. Deretino izd. изд.). Beograd: Dereta. 2010. COBISS.SR 173813772.

Од Ератостена

Од Еурипида

Од Аристофана

Од Платона

Од Аристотела

Од Овидија

Од Вергилија

Срејовић, Драгослав (2000). Речник грчке и римске митологије (5. изд. изд.). Београд: Српска књижевна задруга : Службени лист СРЈ. COBISS.SR 165002247.

Замуровић, Александар (1998). Митолошки речник. Београд: Heres. COBISS.SR 131281671.

Cobb, Noel (1992). Archetypal imagination: glimpses of the gods in life and art (на језику: (на језику: енглески)). Hudson, N.Y: Lindisfarne press. (Lindisfarne Press).

Напомена: Овај чланак, или један његов део, преведен је или прилагођен из одреднице једног од томова Речника грчких и римских биографија и митологија.

# data[].attributes.attachment_link.description
Орфеј ( старогрчки: Όρφεύς, Orpheus) је био чувени трачки свирач и песник из грчке митологије. У старијим верзијама мита отац му је био Трачанин Еагар, а мајка је непозната, а касније се као његови родитељи помињу Аполон и једна од Муза ( Клио, Калиопа или Полихимнија).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Хад ( грч. ᾍδης [ Hádēs], Ἅιδης [ Háidēs]) означава два појма - подземни свет у коме бораве мртви и бога подземног света. У ствари, првобитно Хад је било само име бога, али временом добио је и друго значење, подземни свет. Хад је такође познат као Плутон или Орко у римској митологији, Аита у етрурској митологији, а у хришћанству каткад означава место на које иду душе оних који су згрешили.

Хад, подземни свет се састоји из неколико делова од којих су највећи Тартар (нешто као хришћански пакао) и Јелисејска поља (хришћански рај). Ова подела се не може посматрати као стриктна јер Грци нису много мислили о животу после смрти, па тако се нису много удубљивали у питање на којем месту ће живети у подземном свету. У подземном свету се налазе и Баште Хесперида, које се често идентификују са Острвима благословених из ирске митологије.

Покојници улазе у подземни свет прелазећи реку Ахерон. Преко реке их превози Харон, који чува обол - мали новчић који омогућује пролаз. Новчић стављају испод језика покојника његови рођаци или пријатељи и када он дође у подземни свет, он тај новчић даје Херону. Зато сиромашни и они без пријатеља остају заувек на обали јер немају новчић за превоз. Другу страну обале чува Кербер, троглави пас-звер. Када прођу поред њега, душама мртвих се суди и на тај начин одређује како ће и где боравити у подземном свету. Поред Ахерона - реке бола, постоји још неколико река у Хаду.

Први део Хада садржи поља Асфодел, где сенке хероја лутају утучено међу мањим душама, које пиште око њих као шишмиши. Само проливање крви њима у част може да врати код њих осећаје које има жив човек (као вампири у другим митологијама). Иза поља се налази Ереб, тама и ужас Хада. Ту се налазе две баре. Једна бара потиче од реке Лете и обичне душе у тој бари плутају да би им се избрисало све сећање. Друга бара је бара Мнемозине и душе из ове баре пију воду. У дворишту испред Хадове палате седе три судије: Минос, Радамант и Еак. Ту се суди душама мртвих и оне се враћају у поља Асфодел ако нису ни много добре, ни много зле, шаљу у Тартар ако душе припадају безбожницима и злим људима или одлазе у Јелисејска поља ако су хероји или благословени.

Све реке у Хаду:

Хад, грчки бог подземног света био је син Титана Хроноса и Рее. Он има три старије сестре, Хестију, Деметру и Херу и два млађа брата, Посејдона и Зевса.

Зевс, кога отац није појео, натерао је Хроноса да поврати своју децу, односно Зевсову браћу и сестре. Браћа и сестре су се удружили у рату против Титана. Зевс, Посејдон и Хад су добили оружје од три Киклопа, који су им помагали у току рата. Зевс је добио муњу, Посејдон трозубац, а Хад шлем који га чини невидљивим. Током ноћи, пре прве битке, Хад, користећи свој шлем, ушуњао се међу Титане и уништио им оружје. Рат је трајао десет година и завршио се победом млађих богова. Након победе, браћа су поделила земљу на три дела и свак је владао у свом. Зевс је бог неба, Посејдон је бог мора, а Хад је добио подземни свет, невидљив свет у који иду душе мртвих.

Смртници су Хада најмање волели од свих богова. Он је забранио да ико напушта његов регион и веома је био љут када би се то десило. Хад је био окрутан и немилостив, свиреп у рату, али био је праведан и није био зао бог. Био је морбидног карактера и зато није био омиљен међу боговима, а како је управљао подземним светом, већина смртника га је мешела са смрћу и бојала га се. То је грешка јер смрт доноси Танатос, а не Хад.

Када су се смртници молили Хаду, они су челом и рукама додиривали земљу да би били сигурни да их је чуо. Жртвоване су му црне животиње, на пример црна овца, а међу данашњим аналитичарима антике постоји убеђење да су му жртвовани и људи. Крв жртве би се сипала у дубоку јаму да би она стигла до њега, а онај који би ту крв сипао морао је да окрене главу на другу страну. Фестивал, који се сваких сто година држао у његову част, звао се Световне игре.

Његово оружје била је двокрака виљушка, којом је он уништавао све што би му се нашло на путу или што није волео. Поред овога, поседовао је и штап са којим је могао да пребаци духове мртвих у свет живих. Хад се возио тамним кочијама које су вукли црни коњи. Хад је дозволио да посете њега и подземни свет и да се врате у свет живих Хераклу, Орфеју, Тезеју, Енеју и Одисеју. Никоме од њих није било пријатно у мрачном царству. О страхоти тог света говори и Ахил, када се обраћа Одисеју кога је срео у подземном свету:

Не мораш ми говорити о страхоти света мртвих. Радије бих био слуга, него што бих био господар подземног света.

Краљица подземног света, Хадова супруга, била је ћерка Зевса и Деметре, Персефона. Она није својевољно пошла за Хада, него је отета док је брала пољско цвеће. Хад ју је много волео и није желео да је пусти из подземног света. Преварио је Персефону тако што јој је дао да поједе шест семенки нара, па она није могла да побегне из подземног света чак ни са Зевсовом помоћи. Деметри је страшно недостајала ћерка и како није била уз њу, она је проклела земљу и настала је велика глад. Персефона је знала за очај своје мајке, па је молила Хада да је пусти у свет живих уз обећање да ће сваке године са њим провести шест месеци, сваки месец за по једну семенку нара коју је појела. Хад је то допустио и сваке године је по истеку шест месеци возио Персефону у својим тамним кочијама натраг у свет таме. Деметра би тада проклела земљу, те шест месеци ништа није рађало.

Хад је показао милост само једном: дозволио је Орфеју, чија га је дивна музика очарала, да са собом из света мртвих поведе своју жену Еуридику. Док су ишли ка свету живих нису смели да се окећу назад, али Еуридика је тако тихо ходала да је Орфеј помислио да се изгубила и окренуо се. У том тренутку Еуридика се вратила у свет мрвих.

Иако је много волео Персефону, Хад је имао, као и Зевс, љубавне афере. Персефона је била љубоморна, па је тако казнила нимфу Минто претворивши је у биљку минт, а нимфу Леус је претворила у тополу.

Тезеј и Перифој су желели да ожене ћерке Зевса. Тезеј је желео Хелену Тројанску и заједно су је киднаповали и дали Тезејовој мајци Ефри на чување док не порасте за удају. Перифој је желео Персефону, па су зато отишли у Хадово царство да је киднапују. Хад се претварао да им жели добродошлицу и поставио им дивну гозбу. Чим су сели за гозбу змије су се обмотале око њихових ногу и тако их заробиле. Тезеја је успео да спаси Херакле.

Један од задатака Хераклових је био да краљу Еуристеју доведе Кербера. Херакле је прво отишао до Елвесина да би скинуо са себе кривицу због убиства Кентаура и да би научио како да жив се врати из подземног царства. Хад је улаз у подземно царство нашао у мрачној провалији код Танара. Хераклу су помагали Атина и Хермес. Хад се сложио да Херакле одведе Кербера, али није смео да му науди. Херакле је једва савладао Кербера у подземном свету, али се пас плашио светлости дана, па у свету живих Херакле није имао велике потешкоће. Еуристеј се веома уплашио пса и наложио је Хераклу да га врати у подземно царство.

# data[].attributes.attachment_link.description
Хад ( грч. ᾍδης [ Hádēs], Ἅιδης [ Háidēs]) означава два појма - подземни свет у коме бораве мртви и бога подземног света. У ствари, првобитно Хад је било само име бога, али временом добио је и друго значење, подземни свет.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Персефона

Владарка подземног свијета и богиња вегетације.

Пребивалиште

Подземни свијет

Симбол

Вез пшенице

Родитељи

Зевс и Деметра

Римски пандам

Прозепина

Персефона ( грч. ) ( лат. Proserpina) је кћи највишег бога Зевса и богиње Деметре, жена бога подземног свијета Хада. У том царству подземног свијета имала је исти положај као Хера на Олимпу. Била је Хадова сувладарка над душама мртвих и боговима подземног свијета. Персефона је била неумољива и немилосрдна као и сам Хад. Пандан Персефони у римској митологији је Прозерпина.

Персефона је позната и под именом Кора. По грчкој митологији је представљена као богиња вегетације и доносила је плодност земљи, али је у исто вријеме била и краљица подземног свијета. Она је бацала клетву смрти и то је у митологији разлог зашто постоје четири годишња доба које познајемо.

Персефонино име нема јасно поријекло. Неки сматрају да води коријен из грчке ријечи Персепата (Περσεφάττα) која означава некога ко дарује пшеницу, али и постоји коријен у изразу Ферин фонан (φέρειν φόνον) који означава оног ко доноси смрт.

По једној верзији, она је живјела ван Олимпа са својом мајком и била је препознатљива по својој невероватној лијепоти, због које је имала много богова удварача међу којима су Хермес, Арес, Аполон и други. Мада је њена мајка одбијала сваког њеног потенцијалног удварача и крила Персефону од свих богова са Олимпа.

Хад је највише инсистирао на њој и одлучио је да пита свог брата, врховног бога Зевса, оца Персефоне, да је ожени и добио је одобрење. Али мајка Деметра није знала за то и никада се не би сложила са тим да њена кћерка иде у подземни свијет. Због тога Хад планира да је киднапује и одведе са собом у подземни свијет и на тај начин почиње прича у митологији о томе како су настала годишња доба.

Персефона се доста приказује у грчкој уметности, обично је представљена како држи вез пшенице, скиптар или малу кутију. Такође је и представљена као протагониста уз своју мајку, и прослављана са њом. Славио се њен повратак из подземног свијета и нада за бољом судбином у подземном свијету.

Персефона је прави пример тога како су стари Грци заправо повезивали појаве које нису знали да објасне са дешавањима међу боговима.

Приче о Персефони показују и мрачну страну грчких богова и њиховог начина живота, који је водио у инцест, као и различите афере, завере и друго.

Мит о годишњим добима

Персефона је постала Хадова жена против своје воље. Живјела је у друштву нимфи на нисајским ливадама, проводила вријеме у плесу и пјевању, брала цвијеће и забављала се сличним занимања дјевојака тог периода. Кад је једном у шетњи била са Атином, богињом мудрости и Артемидом, богињом животиња и лова, одвојила се од њих у жељи да убере нарцис, цвијет смрти. Тад се под њом земља отворила и уз гласан прасак из дубина је изашао Хад. Он ју је ставио на своје кочије и нестао у подземни свијет.

Персефона је успјела да врисне, али је нико није чуо и када су схватиле да је нестала, нимфе су биле кажњене од стране бесне и тужне Деметре, тако што их је претворила у сирене. Деметра је била очајна, одустала је од свега како би се потпуно посветила потрази за својом ћерком и њена потрага за Персефоном, је имала утицај на њену обавезу као богиње агрокултуре. По неким верзијама приче се говори о томе да је она забранила да вегетација расте све док се Персефона не пронађе. Док је по другим верзијама, она само одбацвала своју дужност као богиње због туге, и поља су изгубила своју плоднпост. Дуго је тражила своју кћерку, све док јој бог Хелије није предложио да пита Зевса бога који види све, да јој каже где је Персефона и да покуша да сазна шта се догодило. Тако је и било, Зевс је због беса смртника, који су изазвали кризу због глади, одлучио да пошаље гласника Хермеса у подземни свијет да врати кћерку назад. Хермес успева у томе, али под Хадовим условом да Персефона не сме да једе ништа из свијета живих ван подземног свијета. Она је због туге ионако одбијала храну, али мало пре него што је пошла, Хад ју је навео да поједе шест зрневља нара. Након што је враћена из подземног свијета, јер је појела тих шест зрневља, била је кажњена тиме да мора да проводи шест мијесеци годишње у подземном свијету са Хадом (кад би неко нешто у подземљу појео, није се више могао вратити на горњи свијет).

Када је била са својом мајком шест мјесеци које је проводила изван подземног свијета, поља би заживела вегетацијом и све би цвијетало и расло, док би са друге стране, кад оде у подземни свијет, земља почела да умире, све биљке би се сушиле и долазило би до неплодног дела године.

Митови у којима се Персферона помиње

Поред приче о годишњим добима, постоје и приче о њој које су мање познате. Таква је на пример, прича о Орфеју, музичару који је отишао у подземни свијет како би спасао своју жену. Персефона је била дирнута и очарана музиком Орфеја. Тако је одлучила да пусти Орфеја и његову жену да се врате из подземног свијета.

Постоји и прича о Адонису, младом момку који је био толико лијеп, да је чак и Афродита, богиња лијепоте била заљубљена у њега. Афродита га је послала код Персефоне, да га она чува, али није знала да ће и краљица подземног свијета бити такође очарана њиме, тако да није хтела да га врати Афродити, што је довело до конфликта, у ком је Зевс морао да реагује. Зевс је одлучио да ће Адонис један део године бити са Персефоном, а други део године са Афродитом.

# data[].attributes.attachment_link.description
Персефона Владарка подземног свијета и богиња вегетације. Пребивалиште Подземни свијет Симбол Вез пшенице Родитељи Зевс и Деметра Римски пандам Прозепина Персефона ( грч. ) ( лат. Proserpina ) је кћи највишег бога Зевса и богиње Деметре, жена бога подземног свијета Хада. У том царству подземног свијета имала је исти положај као Хера на Олимпу.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kopaonik, odnosno "Kopalnik", kako mu staro ime glasi, bila je planina poznata po bogatstvu ruda: još su je u srednjem veku žitelji ovih prostora nazvali "Monte argentario" - srebrna planina. Rudarstvo se pominje i u narodnim pesmama i pričama iz kopaoničkog kraja, a nadimci "srebrna planina" i "planina sunca" dovoljno govore o prirodnom bogatstvu Kopaonika.

Javno preduzeće Nacionalni park "Kopaonik" osnovano je 1981. godine. Osnovni cilj ove ustanove je unapređenje prirodnih i kulturno-istorijskih vrednosti. Trenutno ima 49 zaposlenih, a finansira se iz dva izvora - gazdovanja šumama i naknade za korišćenje nacionalnih parkova. Za direktora 2009. godine je postavljen dr Bojan Milovanović, dugogodišnji predsednik opštine Raška. U razgovoru za "Vreme", dr Bojan Milovanović priča o problemima sa kojima se rukovodioci parka suočavaju, o projektima koje sprovode i o saradnji sa investitorima i lokalnim vlastima.

"Kopaonik je počeo da se gradi krajem sedamdesetih godina, kada je u saradnji sa vrhunskim stručnjacima napravljen Prostorni plan", objašnjava Milovanović. "Tu su, između ostalog, navedeni i ekološki kriterijumi, koji su narušeni izgradnjom i danas više nema kapaciteta za toliki broj objekata. Plan je sadržavao tačne okvire po kojima planina mora da se razvija. S vremenom je došlo do velikog interesovanja za ulaganja na ovim prostorima i broj investitora je rastao. Planina je postala najposećenije skijalište u Srbiji, a broj turista se intenzivno povećavao. Želja države da od ovog prostora napravi jedno od najvećih savremenih skijališta jugoistočne Evrope, s jedne strane, i želja da imamo jedno zaštićeno prirodno dobro poput nacionalnog parka, s druge strane, pravi sudar interesa. Opština Raška i opština Brus dele teritoriju Nacionalnog parka, i imaju ambiciju da grade i investiraju u nju. Naša funkcija je da upravljamo zaštićenim dobrom i da radimo u njegovom interesu. Mi smo tu da uskladimo ciljeve i potrebe lokalne samouprave i investitora sa realnim mogućnostima, kako bi se obezbedio održivi razvoj. U našu ingerenciju spada i održavanje redovnih sastanaka i konsultacija sa predstavnicima opština i privrednim subjektima, poput ljudi iz Skijališta Srbije, MK Grupe, Putnika i drugih." Prema rečima direktora NP "Kopaonik", problem je u samom centru Kopaonika, koji predstavlja urbanu zonu gde žive ljudi i tu se prepliću interesi koji mogu da naštete Nacionalnom parku. Neophodno je uraditi kompletnu infrastrukturu kako ta zona ne bi škodila prirodi. "Trenutno je bitno da rešimo komunalni problem koji oduvek ovde postoji. Urađena je projektna dokumentacija i nabavili smo sredstva. Oko 10 miliona evra će biti utrošeno u rešavanje komunalnih problema. Takođe, urađeno je i nekoliko akumulacija vode jer ovde imamo veliki problem sa snabdevanjem. Te akumulacije su nam pomogle pri sanaciji ovogodišnjih požara. U narednih mesec dana završava se izgradnja najsavremenije fabrike vode, a i pitanje gasifikacije je aktuelno. Sve su to bitni pomaci."

Na teritoriji Nacionalnog parka, u selima izvan centra, živi veoma malo ljudi. Odliv stanovništva je nastao poslednjih decenija, a prouzrokovan je odlaskom mladih u gradove. "Težnja investitora i naša želja je da pre svega oživimo kopaonička sela. Ona čine dušu ove planine i važno je da opstanu, jer se u njima čuva ono što je autentično za ovaj kraj a to je proizvodnja zdrave hrane - sira, kajmaka, voća."

Što se tiče životinjskih vrsta koje naseljavaju ovo područje, Milovanović je kao glavni cilj istakao stvaranje uslova za povratak divokoze na ovu planinu. "Postoje toponimi koji su dobili ime po ovoj životinji, ali nje trenutno ovde nema. Planiramo da nabavimo dovoljno sredstava i obavimo reprodukciju divokoze. S druge strane, imamo problem sa vidrom, koja se namnožila previše, toliko da i pored permanentnog poribljavanja koje obavljamo, ona ugrožava ribu", dodaje Milovanović. Nadzorna služba ima vrlo bitnu ulogu u svemu tome i vodi računa o uzgoju i opstanku flore i faune. U Nacionalnom parku "Kopaonik" zabranjena je svaka vrsta lova i ribolova, a nadzornik nacionalnog parka ima pravo da, ukoliko neko obavlja protivzakonsku radnju, legitimiše, oduzme opremu i napiše krivičnu prijavu.

Nacionalni park "Kopaonik" je članica Evropske federacije nacionalnih parkova - EUROPARC i poštuje sve principe Agende 21 i Milenijumskih ciljeva razvoja. "Često smo pod lupom, ne samo naših institucija i nevladinih organizacija, već i međunarodnih", konstatuje Milovanović. "Današnji globalni aspekt očuvanja prirode diktira norme i mi moramo na nivou Srbije da zaštitimo oko 15 odsto teritorije. Tendencija da se neko područje kod nas proglasi zaštićenim dobrom na nacionalnom nivou stvara problem, jer je teško nešto očuvati u skladu sa zakonom i svetskim trendovima očuvanja ekologije."

Prva asocijacija na Kopaonik su zima i zimski sportovi, prvenstveno skijanje. Po mišljenju Bojana Milovanovića, to bi trebalo promeniti jer se lepote ove planine tek preko leta mogu u potpunosti osetiti. "Ljudi posećuju Kopaonik mahom zimi. Ja smatram da se on najbolje može doživeti leti. Imamo obučene turističke vodiče, samo nam nedostaju turisti. Ipak, redovno nas posećuju sportisti - košarkaši, rukometaši, odbojkaši, koji ovde dolaze na pripreme. Sada intenzivno radimo na letnjoj ponudi sa lokalnim vlastima i investitorima, kako bismo planinu oživeli preko leta. Otvorene su biciklističke staze, nekoliko predivnih pešačkih staza ukupne dužine nekih dvadesetak kilometara, a radimo i na promociji ekstremnih sportova, pa su ovde česta takmičenja iz paraglajdinga. Ja sam optimista i nadam se da će jednog dana Kopaonik biti interesantan leti koliko i zimi", rekao je na kraju razgovora Milovanović.

Lična karta

U zaštićeno područje Nacionalnog parka "Kopaonik" spada prostor od 11.870 hektara sa još 696 hektara pod posebnom zaštitom. NP "Kopaonik" se odlikuje postojanjem 13 rezervata prirode prvog stepena zaštite, gde vlada samoregulacija prirode. Ovi rezervati sadrže brojne retke biljne i životinjske vrste. Tu spadaju tri lokalna endemita, koja se mogu naći samo na Kopaoniku i nigde drugo. To su kopaonička ljubičica, kopaonička čuvarkuća i Pančićeva rešuha. Istraživači koji su poslednjih nekoliko godina vršili ispitivanja na Kopaoniku preneli su svoj utisak o ovom području, rekavši da su samo "zagrebali" po površini i već pronašli 15 novih vrsta.

GEOMORFOLOŠKE VREDNOSTI: Nacionalni park "Kopaonik" obuhvata severni, najviši, relativno zaravnjen deo ove planine. Njen najdominantniji deo predstavlja Suvo Rudište sa Pančićevim vrhom visine 2017 metara i označen je imenom Ravni Kopaonik. Vrhovi Karman i Gobelja su visoki 1934 metra. Najniža tačka na planini ima nadmorsku visinu 640 metara. Severno i severozapadno od Ravnog Kopaonika nalazi se Banjski Kopaonik sa vrhom Vučakom od 1718 metara nadmorske visine. On je oivičen strmim padinama prema dolini Jošanice u kojoj iz tektonskih pukotina izviru mineralne vode. Zbog njihovog tarapeutskog dejstva nastala je Jošanička banja. Na Kopaoniku su zastupljene dve vrste turizma - Ravni Kopaonik predviđen za zimske sportove, dok je zapadni deo prema dolinama reka Ibar i Jošanica pogodan za letnju rekreaciju, planinarenje i alpinizam. Kopaonik je nekad bio bogat rudama, a "kopaonička rudna oblast" obuhvatala je veliki broj rudnika metala, pored ostalih gvožđa, olova, cinka, srebra i zlata, kao i retkih minerala volastonita, fluorita i azbesta. Pre desetak godina ovi rudnici su iscrpljeni i okončana je njihova eksploatacija.

HIDROLOŠKE VREDNOSTI: Kopaonik je planina bogata vodom. Najpoznatiji izvori na Kopaoniku su: Marine vode, Krčmar voda, Pajino preslo, Javor česma, Kaznovske bačije. Na toku Samokovske reke, najveće vodene arterije na ovoj planini, formiraju se mali vodopadi i bukovi, dok se na Zaplaninskoj reci formira višestepeni vodopad Jelovarnik u dužini od 80 metara. Kopaonik je poznat i po interesantnim hidrološkim pojavama - tresavama i pištevinama. Tresave nastaju kao posledica velikog isparenja mnogih potoka i bara i mogu biti stare i preko 1000 godina. Najveća tresava na Kopaoniku je Jankova bara. Pištevine su prirodni zagati od busenaste trave u kojima se zadržava voda. Pored toga, na području Kopaonika nalazi se nekoliko urvinskih jezera. Najveće je Semeteško jezero, koje se nalazi na 900 metara nadmorske visine u ataru sela Semeteš ispod visa Orlovac. Semeteško jezero je kružnog oblika, prečnika 60 m. Vodu dobija od podvodnih izvora, a manjim delom i od dva izvora iznad jezera. Zbog podvodnih izvora praktično je nemoguće izmeriti dubinu jezera, jer su oni toliko duboki i široki da praktično predstavljaju deo jezera. Prosečna temperatura vode je 10°C, dok u julu i avgustu dostiže i 20°C. Na jezeru su se formirala tzv. "ploveća ostrva" na kojima ima rastinja. Kad duva vetar ostrva se kreću po jezeru, što predstavlja atrakciju za posetioce jer mogu da "plove" na ostrvima. Jugozapadno od Jošaničke banje nalaze se još dva urvinska jezera: Gornje (Dugačko) i Donje (Malo) jezero.

KLIMATSKE VREDNOSTI: Na Kopaoniku su topli dani najčešći u julu, a na većim visinama uglavnom u avgustu. Za Kopaonik je karakteristično da je jedna od planina sa najviše sunčanih sati tokom decembra i januara. Godišnje na severnim, istočnim i najvišim padinama ima oko 1900 sunčanih časova, a na južnim 2150. Ova planina se nalazi na prelazu primorske ka kontinentalnoj klimi. Zbog južnog položaja masiva i otvorenog terena, oblačnost nad planinom je retka pojava, tako da loše vreme retko kvari ugođaj tokom boravka na ovoj planini.

FAUNA: Povoljni prirodni uslovi omogućili su razvoj raznovrsnog životinjskog sveta. Kopaonik je jedini poznati lokalitet na kome je nađena endemična i reliktna vrsta dnevnog leptira Colias Balcanica Rebel.

Faunu sisara Kopaonika čini 40 vrsta: 9 vrsta bubojeda, 5 vrsta slepih miševa-ljiljaka, 1 vrsta paglodara, 14 vrsta glodara, 9 vrsta mesoždera i dve vrste papkara. Sve ove vrste su autohtone i naseljavaju područje Kopaonika od davnina, uz izuzetak američke ondatre, sisara iz reda glodara, koja se uz posrednu pomoć čoveka nastanila ovde pre 40 godina. U prošlom veku četiri vrste sisara je negativnim uticajem čoveka istrebljeno sa ovih predela: ris, divokoza, jelen i medved, koji na Kopaoniku nema stanište, već se poslednjih nekoliko godina ovde može naći samo u tranzitu.

ORNITOFAUNA: Broj vrsta ptica na Kopaoniku procenjuje se na oko 210, od čega je 180 zvanično popisan. Zbog velikog diverziteta, bogatstva ornitofaune i prisustva retkih i ugroženih vrsta, Kopaonik je 1997. godine uvršten u spisak međunarodno značajnih područja za ptice (IBA). Karakteristične gnezdarice šuma Kopaonika su: orao osičar, orao zmijar, uralska sova, gaćasta kukumavka, planinski detlić, troprsti detlić, leštarka, mala muharica, šumski zviždak, planinska senica. Visokoplaninske pašnjake i rudine naseljavaju planinska ševa, drozd kamenjar, jarebica kamenjarka, planinski popić. Na stenovitim liticama i u kanjonima reka gnezde se suri orao, sivi soko i buljina bubo bubo. Na teritoriji nacionalnog parka sprovodi se niz mera zaštite kako bi se veći broj vrsta ptica tu zadržao i nastavio normalne životne aktivnosti - npr. postavljanje veštačkih kućica za gnežđenje, usklađivanje drugih aktivnosti u parku sa potrebama zaštite, koje sprovode zaposleni NP "Kopaonik".

VODOZEMCI I GMIZAVCI: Ne zna se tačan broj vrsta vodozemaca i gmizavaca koji obitavaju na ovom prostoru, ali je njihova rasprostranjenost, zbog mozaičnog rasporeda šuma, travnatih površina, golih stena i vode, velika. Na Kopaoniku je zabeleženo ukupno 14 vrsta vodozemaca i gmizavaca, od kojih je veći broj strogo zaštićen i obuhvaćen Pravilnikom o proglašenju i zaštiti strogo zaštićenih i zaštićenih divljih vrsta biljaka, životinja i gljiva.

DNEVNI LEPTIRI: Na Kopaoniku je registrovano prisustvo 138 vrsta dnevnih leptira, po čemu ova planina spada među najbogatije planine Balkanskog poluostrva kad je reč o ovoj grupi insekata. Istraživači su na Kopaoniku otkrili vrstu leptira zygaena augelicae, za koju se ranije smatralo da ne obitava u ovom delu Evrope, i da je Slovenija njena najjužnija tačka rasprostranjenosti.

FLORA: Visokoplaninska flora kopaoničkog područja zastupljena je sa 825 biljnih vrsta i podvrsta svrstanih u 292 roda i 80 familija, što predstavlja jednu petinu ukupne flore Srbije. Kada je reč o šumama, najviši šumski pojas iznad 1500 metara nadmorske visine pokrivaju guste smrčeve šume dok se na većim visinama one proređuju i prelaze u zajednice niskih žbunova gde preovlađuju planinska kleka i borovnica.

GLJIVE: Na Kopaoniku je registrovano 219 vrsta gljiva. Poznatije jestive vrste gljiva koje mogu da se nađu u kopaoničkim šumama su: vrganj, lisičarka, smrčak, sunčanica, šampinjoni, bukovača, krasnić, mlečnica, đubretara, blagva, puhara... Od otrovnih vrsta gljiva na Kopaoniku raste zelena pupavka - najotrovnija pečurka na našim prostorima - zatim ušiljena pupavka, panterovka, muhara, ludara, smrdljiva suncobranka i druge. Zanimljivo je da gotovo sve jestive gljive, veoma cenjene i tražene, imaju svoje otrovne dvojnike. Svake godine se zabeleži velik broj slučajeva trovanja gljivama od kojih se neki, nažalost, završe tragično. Zelena pupavka je direktno "odgovorna" za 95 odsto trovanja sa smrtnim ishodom.

Kulturno-istorijsko nasleđe

Suzana Komatović, biolog i PR menadžer NP "Kopaonik", za "Vreme" govori o kulturno-istorijskim dobrima koja se nalaze na teritoriji nacionalnog parka i otkriva narodne priče koje prate ove znamenitosti. "Na lokalitetu Nebeske stolice, kome je ime dodelio vojvoda Živojin Mišić, postoje ostaci ranohrišćanske bazilike. Ona datira iz perioda između 5. i 6. veka. Prema narodnom predanju, ova crkva odletela je u vazduh zbog kršenja nekih nepisanih pravila od strane lokalnog stanovništva", priča Suzana Komatović. "Jedno od njih je da porodilja do četrdeset dana nakon porođaja ne bi trebalo da dolazi u crkvu jer se smatralo da je nečista. Međutim, jedna žena je kročila u crkvu sa svojim novorođenčetom i zbog toga je, kako kaže legenda, crkva nestala sa tog mesta." Jedna od znamenitosti Kopaonika koja se nalazi u kopaoničkoj oblasti Metođe, jeste i gejzir hladne vode na 1540 metara nadmorske visine, sa stubom vode visine oko pet metara, koji je nastao kao posledica hidrogeoloških istraživanja. Na istom mestu se nalazi i Crkva Svetog Metodija, obnovljena 1993. godine. U unutrašnjosti crkve nalazi se izvor, za koji je lokalno stanovništvo smatralo da je lekovit i zbog toga je vekovima posećivalo ovo svetilište. Među kulturno-istorijskim znamenitostima koja se nalaze na području Kopaonika, Suzana Komatović navodi i spomenik partizanskom Kopaoničkom odredu koji je ovde streljan za vreme Drugog svetskog rata, kao i brvnare u podnožju Kopaonika stare i do 120 godina koje imaju veliki etnografski značaj. "Jedan od interesantnih spomenika prirode Nacionalnog parka 'Kopaonik' jeste kanal za vodu dugačak 18 kilometara, koji je Dragoljub Mijatović iz sela Žutice prokopao 1929. godine da bi doveo vodu u svoje selo i koji se po njemu naziva Mijatovića jaz. On se nalazi na kopaoničkom području koje se naziva Kozje stene. Postoji legenda da je Dragoljub Mijatović ovaj kanal načinio pucajući iz puške", priča Suzana Komatović.

Turizam

Na prostoru NP "Kopaonik" tokom osamdesetih godina izgrađeno je mnogo turističkih i infrastrukturnih objekata, prvenstveno u zoni Ravnog Kopaonika. Iznad smučarskih staza izgrađene su žičare ukupne dužine 11.831 metar.

OBLICI TURIZMA: Na Kopaoniku postoje najbolje predispozicije za razvijanje stacionarnog turizma u koji spadaju: planinski, banjski i seoski. Takođe, postoje odlične ponude za turizam sa kratkim zadržavanjem posetilaca: izletničko-ekskurzioni, tranzitni i manifestacioni.

Suzana Komatović, biolog i PR menadžer NP "Kopaonik", priča za "Vreme" o turističkoj ponudi Kopaonika i skreće pažnju da je u poslednje vreme znatno pojačano interesovanje za takozvani šetni turizam. Na Kopaoniku postoji veliki broj šetačkih staza koje su atraktivne za posetioce. Jedna od njih, koja ne spada u teže prohodne a veoma je atraktivna, jeste pešačka staza koja se naziva 'Markov kamen', u čijoj blizini postoji skupina velikih kamenih blokova naređanih jedan na drugi, a izgleda kao da je veštačkog porekla. Legenda kazuje da je ovo kamenje naslagao Marko Kraljević vežbajući za Kosovski boj, na koji je na kraju zakasnio, a po kome je pomenuta pešačka staza i dobila ime. "U poslednjih nekoliko godina se uvećao izbor zanimljivih šetačkih staza", kaže Suzana Komatović. "Jedna od takvih staza se pruža uz Samokovsku reku koja prolazi kroz dva prirodna rezervata - Kozje staze i Samokovske stene - kao i duž kanjona istoimene reke. Stazom 'Treska' se dolazi iznad vikend naselja, a zatim do visa Šiljak, sa koga puca pogled na Kosovo, a za vedrijih dana mogu se videti čak i Prokletije, grad Kraljevo, pa čak i crnogorski Komovi.

Kada je reč o zimskim aktivnostima na Kopaoniku, turisti najviše posećuju glavni turistički kompleks sa velikim brojem hotela i skijaškim stazama, koje se nalaze na prostoru Ravnog Kopaonika. Drugi, manji, nalazi se kod sela Brzeće na istočnoj padini. Pešačke staze 'Pančić' i 'Karaman' su popularne i tokom zimskog perioda, kada predstavljaju centar skijališta. Zimi je planina najživlja, ali i leti postoje veliki turistički potencijali koji bi trebalo da se ostvare", smatra Suzana Komatović.

MANIFESTACIJE: Pre nekoliko godina na prostoru Nacionalnog parka "Kopaonik" intenzivirale su se letnje manifestacije koje privlače veliki broj posetilaca. Među najposećenijima su Dani borovnice, koji se održavaju krajem jula ili početkom avgusta, i Dani vrganja krajem avgusta. Održavaju se i sabori i svetkovine, kao Dan Svetog Prokopija, poznatiji kao Rudarska slava, zatim praznik Sveti Metodije ili Kopaoničko Metođe, koji se obeležava 3. jula i predstavlja slavu NP "Kopaonik".

BANJSKI TURIZAM: Na širem prostoru Kopaonika nalaze se tri poznata banjska odmarališta - Jošanička, Lukovska i Kuršumlijska banja, sa izvorima lekovite vode koja pomaže pri lečenju mnogih bolesti.

Josif Pančić i Pančićev vrh

Josif Pančić je bio lekar po pozivu, a botaničar po opredeljenju. Rođen je 5. aprila 1814. godine u Bribiru (kod Senja), osnovnu školu završio u Gospiću, gimnaziju u Rijeci, a medicinu 1842. u Budimpešti. U Beču se upoznaje sa Vukom Karadžićem, po čijem nagovoru dolazi u Srbiju 1846. godine, gde ostaje do kraja života.

Istraživao je mnoge planine tadašnje Kneževine Srbije, ali se stalno vraćao Kopaoniku. Tokom svog istraživačkog rada posetio ga je 16 puta. Od 1853. godine postavljen je za profesora liceja. Pančić se posvetio i naučno-istraživačkom radu, posebno iz oblasti botanike, zoologije i geologije. Za 42 godine proučavanja prirode Srbije, objavio je 42 naučna dela iz navedenih oblasti. Prvi put je posetio Kopaonik 1851. godine, a poslednji put 1886, u 72. godini života. Jednom prilikom, po povratku sa Kopaonika, obratio se svojim studentima: "Dopustite mi de se ovom prilikom poslužim lepom osobinom čovečijeg duha i da vas odvedem u jedan prekrasni kraj Srbije u kome sam često i rado boravio da mu proučim prirodu, u kome sam svaki put nahodio što god novo da vidim ili o čemu da se divim, koji nisam nikad ostavljao a da ne bi poželeo, da se još jednom tamo povrnem, a to je - Kopaonik i njegovo podgorje."

Botaničar svetskog glasa, Josif Pančić bio je zaljubljenik u Kopaonik. Pred smrt je izrazio želju da bude sahranjen na ovoj planini. Želju su mu ispunili planinari Srbije i SANU - 7. jula 1951. godine, kada su njegove posmrtne ostatke, i supruge Mileve, sahranili u kovčegu od drveta Pančićeve omorike u mauzoleju, na vrhu Kopaonika koji od toga vremena nosi ime "Pančićev vrh". Do tada je ovaj vrh nosio ime Milanov vrh (po kralju Milanu Obrenoviću, koji je na vrhu Kopaonika bio 1882. godine).

Izvor: nedeljnik VREME br.1133 od 20.09.2014. Autori: Đurđica Bogosavljević, Sanja Zrnić

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
kopaonik – prožimanje prirodnog bogatstva i kulturnog nasleđa

# data[].attributes.attachment_link.title
Kopaonik - Prožimanje prirodnog bogatstva i kulturnog nasleđa " Skijanje.rs

# data[].attributes.attachment_link.description
Kopaonik, odnosno "Kopalnik", kako mu staro ime glasi, bila je planina poznata po bogatstvu ruda: još su je u srednjem veku žitelji ovih prostora nazvali "Monte argentario" - srebrna planina. Rudarstvo se pominje i u narodnim pesmama i pričama iz kopaoničkog kraja, a nadimci "srebrna planina" i "planina sunca" dovoljno govore o prirodnom bogatstvu Kopaonika.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ибар

Поглед са ибарског моста у Краљеву

Опште информације

Дужина

276 km

Басен

7.925[1] km ²

Пр. проток

110 ​ m³⁄ s

Слив
Црноморски

Пловност

не

Водоток

Извор

планина Хајла, 10 km од Рожаја

Ушће

Западна Морава код Краљева

Географске карактеристике

Држава/е

Србија
Црна Гора

Насеља

Рожаје, Рибариће, Зубин Поток, Косовска Митровица, Звечан, Сочаница, Лепосавић, Лешак, Рашка, Краљево

Притоке

Рашка, Студеница, Јошаница, Ситница

Ибар је река у источном делу Црне Горе и југозападном делу Србије, укупне дужине 272 km. Ибар је десна притока Западне Мораве. Извире на северној страни планине Хајла, а у Западну Мораву се улива код Краљева. Површина слива износи 13.059 km². Припада Црноморском сливу. Просечан проток на ушћу износи 110 m³/s што показује да река није пловна. Важније притоке Ибра су: Рашка и Студеница са леве, а Гокчаница, Ситница, Јошаница и Рибница са десне стране. Већа насеља кроз која Ибар протиче су: Рожаје, Рибариће, Зубин Поток, Косовска Митровица, Звечан, Лепосавић, Лешак, Рашка, Баљевац, Ушће, Богутовац, Матарушка Бања и Краљево.

На реци Ибар налази се 10 хидроелектрана. Преграђивањем реке настало је језеро Газиводе. Ибар је познат по многим брзацима и буковима. Ибарску долину одликују и друга природна богатства, као што су рудници каменог угља (рудници Ушће и Јарандо), магнезита (рудник Бела Стена), копаонички рудници олова, цинка и сребра.

Постоји више тумачења о томе како је река добила име. Професор Нико Зупанчић сматра да је река добила име од баскијске речи за реку ( i-ba/r/i), слично као и река Ебро у Шпанији. Са друге стране, реч „Ибар" подсећа на антички грчки назив за реку Марицу ( Hßcoq → Hiberus, Iberus), док Ејуп Мушовић тврди да име потиче од албанске речи shkumbon, што значи „бео".

Извире јаким врелом испод планине Хајла у источној Црној Гори, 10 km узводно од Рожаја. Тече источно кроз Ибарац, Рожаје, Радетину и Баћ. Код села Витковићи улази у Србију.

У правцу југа пролази кроз Газиводе, Зубин Поток, Угљаре, Зупче и Шипоље до Косовске Митровице. На 24 km узводно од Косовске Митровице на Ибру је изграђена брана висине 110 m, која је направила вештачко језеро Газиводе. У Косовској Митровици се у Ибар улива река Ситница, и одатле се Ибар окреће на север. Одатле Ибар иде углавном уским клисурама са изузетком нешто ширих котлина у околини Звечана, Лепосавића, Рашке и Баљевца. Посебан доживљај представља сплаварење Ибром од Лепосавића из села Горње Јариње до Рашке под називом Спуст Без Граница који окупља младе и љубитеље Ибра и Ибарске долине. Средњи ток Ибра може се посматрати као подкопаоничко подручје јер Ибар управо пролази у подножју туристичког центра Копаоник, који је од Ибра удаљен 20 минута вожње. Ту је Ибар ископао природни пут између Косовске низије и остатка Србије. Ибарском долином пролази железничка пруга као и магистрала, која је по овој реци и добила име.

Ка северу пролази поред Рашке, Брвеника, Беле Стене, Баљевца, Ушћа, Богутовца, Матарушке Бање, Жиче и Краљева, и ту се улива у Западну Мораву.

Караџић, В. (1970). Савремена илустрована енциклопедија географије, Београд.

Грчић, М. (2007). Географија за 3. разред гимназије, I издање, Beograd.

Лексикографског завода (1979). Општа енциклопедија хрватског, Загреб.

Monde Neuf (2007), Атлас света, 1. издање, Београд.

Мацура, Л. и С. (2005). Britannica concise encyclopedia, Београд

Издавачка кућа „Просвета" (1986). Мала енциклопедија Просвета, IV издање, Београд

Мала енциклопедија Просвета (3 изд.). Београд: Просвета. 1985. ISBN 978-86-07-00001-2.

Марковић, Јован Ђ. (1990). Енциклопедијски географски лексикон Југославије. Сарајево: Свјетлост. ISBN 978-86-01-02651-3.

# data[].attributes.attachment_link.description
Ибар Поглед са ибарског моста у Краљеву Опште информације Дужина 276 km Басен 7.925[1] km 2 Пр. проток 110 ​ m3 ⁄ s Слив Црноморски Пловност не Водоток Извор планина Хајла, 10 km од Рожаја Ушће Западна Морава код Краљева Географске карактеристике Држава/е Србија Црна Гора Насеља Рожаје, Рибариће, Зубин Поток, Косовска Митровица, Звечан, Сочаница, Лепосавић, Лешак, Рашка, Краљево Притоке Рашка, Студеница, Јошаница, Ситница Ибар је река у источном делу Црне Горе и југозападном делу Србије, укупне дужине 272 km.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Копаоник (познат и као Сребрна планина) је највећи планински масив у Србији који се пружа од северозапада ка југоистоку дужином од око 75 km, досежући у средњем делу ширину од око 40 km. Један његов део је заштићена зона под именом национални парк Копаоник у оквиру кога постоји већи број заштићених природних целина, а на њему се налази и највећи скијашки центар у Србији. Његов највиши врх је Панчићев врх са 2017 m нмв. на коме се налази маузолеј чувеног српског природњака по коме је добио име, око кога се налази база војске Србије. Цео масив је добио назив по великом рудном богатству које је на њему експлоатисано још од средњег века, а на његовом ширем простору је смештен читав низ културно- историјских споменика из периода од XII до XV века. Захваљујући развијеном туристичком центру са савременим хотелима и пратећим објектима, Копаоник представља једну од најпопуларнијих туристичких дестинација у Србији.

Највиши део је пространа површ Равни Копаоник, око које се дижу Суво Рудиште са Панчићевим (Милановим) врхом (2017 m) на коме је Панчићев маузолеј, Караман (1934 m), Гобеља (1834 m) и др. Југоисточно од Сувог Рудишта гребен Копаоника је сужен и рашчлањен у низ пластастих узвишења: Чардак (1590 m), Шаторица (1750 m) и Оштро копље (1789 m), између којих су широке преседлине.

Са западне стране, од Ибарске магистрале, воде два пута за Равни Копаоник, један од Биљановца уз Јошаничку реку, а други од Руднице; и са источне стране од Крушевца и Топлице преко Брзећа. Од Равног Копаоника одваја се његов источни огранак са спуштањем на превој Мрамор (1140 m), затим се пење ка Великој огледни (1359 m) и таласастим гребеном Врата (1072 m), Почар (1163 m) завршава са Јаворцем и његовим врхом Журла (869 m), спуштајући се стрмо у Јанкову клисуру која га одваја од планине Јастребац.

Са скоро 200 сунчаних дана годишње, Копаоник заслужује своје друго име „Сунчана планина". Јужни положај, висина и отвореност терена спречава задржавање облака над планином. Хладан ваздух пада у околне равнице и увале, тако да зимске температуре нису прениске. Просечна годишња температура је 3,7 °C. Снег почиње крајем новембра и траје до маја, просечно 159 дана годишње. Ниво падавина је већи од 1000 mm годишње.

На Копаонику је најраспрострањенија раскомадана шумско-пашњачка зона средишње Србије. На вишим деловима је четинарска смрчева и јелова, а по странама букова и храстова шума.

Копаоник је место на коме се могу наћи примерци ендемске флоре као што су копаоничка чуваркућа ( Sempervivum kopaonicense Pancic), Панчићева поточарка ( Cardamine Pancici) и копаоничка љубичица ( Viola kopaonicensis).

Од многобројних животињских врста најзначајнији су сиви соко ( Falco peregrinus), сури орао ( Aquila chrysaetos), буљина ( Bubo bubo), дивља мачка ( Felix silvestris) и срна ( Capreolus capreolus).

Већи водотокови на Копаонику по сливовима којима припадају

Бистричка река, Гобељска река, Рудничка река (Барска и Лисинска река), Самоковка

Бела река, Брзећка, Грашевачка

Дубока, Ђерекарска река, Запланинска река

Сточарство је главно занимање становништва, а у новије време туризам. Копаоник је већ у средњем веку био рударска област, па су из тог периода остали многи поткопи, називи и рударски алати. Рударство је обновљено у новије време, нарочито у Трепчи, која на обронцима ове планине има велика налазишта оловно-цинкане руде. У самом подножју Панчићевог врха се налази рудник Бело Брдо.

Данас је на Равном Копаонику велики туристички планински центар, са бројним смештајним капацитетима, системом смучарских стаза и жичара и другом инфраструктуром. Други такав комплекс се развија код села Брзећа на источној падини, где у хотелима, апартманима и кућама има око 1.000 лежаја.

Привлачност Копаоника лежи у изузетној динамици његовог рељефа. Пространи планински пашњаци густе зимзелене и мешовите шуме, као и планински врхови са којих се виде Шар планина, Стара Планина као и остале околне планине остају у неизбрисивом сећању свих који су посетили ову планинску лепотицу.

Највиши водопад у Србији висок је 71 метар и налази се на Копаонику у области Јеловарник, у оквиру националног парка, на надморској висини од око 1.500 метара. У региону планине има доста термалних извора. Врло су познате Врњачка Бања, Матарушка Бања и Сијаринска Бања. У самом подножју налази се Јошаничка Бања (термални извор, 78 °C), Луковска Бања (36-56 °C) и Куршумлијска Бања (38-57 °C). Поред термалних извора на Копаонику постоје и минерални извори као и извор нискорадиоактивне воде(најрадиоактивнији у Србији) Крчмар на висини од 1950 m и Марине воде на висини од 1700 m.

У околини Копаоника постоји велики број културно-историјских споменика. Неки од њих су:

Остаци средњовековног манастира тзв. Црквине код Небеских столица подно самог Панчићевог врха

Остаци средњовековног пута - Кукавица (око 4 km)

Остаци средњовековног рудника - Гвоздац, село Запланина, Смоковска река, Кадијевац, Суво Рудиште, Брзећка река, Бела река,

Грађевине сакралне архитектуре - светилиште Метође, црква Св. Петра и Павла у Кривој реци,

Грађевина из турског периода - турско купатило у Јошаничкој бањи

Споменици из ослободилачкох ратова: споменик на Мрамору, споменици Ђачки гроб, Расксница, споменик жртвама фашизма у Кривој Реци,

Панчићев маузолеј (смештен у комплексу специјалне намене)

Значајни историјски објекти - Мијатовића јаз, сеоске куће: село Лисина, село Ђорђевићи, село Црна Глава, село Крива Река, село Брзеће, воденице и пилане: Брзеће, Крива Река, Гобељска река, Јошаничка Бања.

Средњовековни градови

Током НАТО агресије на СРЈ, авиони НАТО пакта дејствовали су по војним и цивилним циљевима на подручју законом заштићеног националног парка Копаоник. Прве вечери агресије ракетирана је радарска инфраструктура и пратећи објекти на Панчићевом врху и том приликом је маузолеј Јосифа Панчића претрпео мања оштећења. Поред ракетирања војних објеката на самом врху НАТО авиони су на ширем подручју Панчићевог врха изручили већу количину касетних бомби чија је употреба забрањена, због чега је кретање ван пута на том делу опасно по живот о чему јасно сведоче знаци упозорења. О постојању заосталих касетних бомби сведоче и пожари које су оне покренуле протеклих година у којима је страдала само биљна заједница клеке и боровнице.

НАТО авијација је 13. априла дејствовала по хотелу Бачиште који је спаљен до темеља, а кретање по оближњој шуми је строго забрањено, због опасности од неактивираних касетних бомби.

Током лета 2005. године предео у околини порушеног хотела Бачиште је очишћен од 23 заостале касетне бомбе. Локације у близини Панчићевог врха Крчмар 1 и 2 и Дубока 1 су очишћене од касетних бомби током 2006. године и том прилоком је пронађено 70 заосталих мина.

# data[].attributes.attachment_link.description
Копаоник (познат и као Сребрна планина ) је највећи планински масив у Србији који се пружа од северозапада ка југоистоку дужином од око 75 km, досежући у средњем делу ширину од око 40 km. Један његов део је заштићена зона под именом национални парк Копаоник у оквиру кога постоји већи број заштићених природних целина, а на њему се налази и највећи скијашки центар у Србији.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Небеске столице или Црквина је археолошки локалитет из позноантичког ( III/ IV век) и ранохришћанског периода (крај V/ VI век), који се налази на надморској висини од 1800 метара, испод истоименог узвишења, под самим Панчићевим врхом (2017 метара нмв.) на Копаонику. Током истраживања започетих 1998. године, откривени су остаци грађевина и репрезентативне базилике, специфичне основе, у чијој унутрашњости је откривен ранохришћански мозаик. На локалитету нису откривени трагови средњовековних доградњи и грађевина, као ни други остаци из тог доба, због чега се сматра да је он после рушења/напуштања током сеобе народа, више није коришћен.

Према досадашњим сазнањима, живот на овом локалитету је постојао од III до VI века, прво као мали касноантички стамбени комплекс који се у V или VI веку развио у важно хришћанско култно средиште. Овако значајном средишту хришћанства, морало је да одговара и знатно веће насеље од оног откривеног уз њега (свега неколико грађевина), због чега се претпоставља да се оно налазило у склопу или:

Неистражене тврђаве из рановизантијског доба, на брду Чучаица, јужно од Небеских столица

или

Небеске столице (1913 m нмв) су група стена испод Панчићевог врха, са којих се пружа поглед ка долини Ибра и Косову, а назив им је 1895. године дао Живојин Мишић. Сам археолошки локалитет се налази нешто источније, поред колског пута који обилази Панчићев врх и повезује ТЦ Суво Рудиште са Војетином (1561 m нмв) односно селима Запланином и Белим Брдом. На самом терену није било надземних остатака, нити обриса грађевина, али је у локалном народу постојало предање да се ту налазила црквина светог Прокопија и сваке године се на дан овог свеца ( 08.07.) излазило на ово место.

На основу овог предања, Завод за заштиту споменика културе из Краљева је, уз помоћ и подршку НП Копаоник, на чијој се територији локалитет налази, започео 1998. године археолошка истраживања, под руководством археолога Гордане Тошић.

У јужном делу комплекса, налазе се остаци грађевина које припадају касноантичком добу, односно периоду III и IV века, према пронађеним новчићима. Поред њих, у овом делу су пронађени уломци посуда од стакла и керамике, наруквице од стаклене пасте на којима је мотив лажне плетенице (оквирно се датују од IV до VI века), као и фибуле, које се јављају у два карактеристична облика:

Фибуле са посувраћеном ногом, чије се аналогије срећу релативно често на тлу римске Дарданије и датују се у VI век

Крстасте фибуле, које се, на основу сличних налаза, смештају у другу половину IV века

Базилика на Небеским столицама (простире се правцем југозапад- североисток) има сложену и специфичну основу, са двоструком олтарском апсидом, наосом, северним бродом, јужним анексом и нартексом. Цела грађевина је направљена истовремено тј. није грађена из више фаза, а грађевине са аналогном основом нису откривене. Прављена је ломљеног и тесаног камена који је везиван кречним малтером, а сам терен је утицао на њену градњу, пошто су у њој (нартекс и апсида) уочљиви делови стена које су се пре градње налазиле на том простору. Њена унутрашњост је била украшена фрескосликарством и мозаиком, на патосу, што сведочи о њеном репрезентативном изгледу. Данас су од базилике опстали темељи и приземни део зида, који су након откопавања конзервирани.

У унутрашњости цркве, пронађени су делићи стакла који су припадали прозорима, чији је изглед и распоред немогуће реконструисати. Поред њих, унутрашњост цркве осветљавао је и полијелеј, од кога је пронађен један перфорирани крст.

Патос базилике био је прекривен сложеним мозаиком рађеним у opus tesselatum техници, од кога је сачуван само периферни сегмент у североисточном делу наоса. Сматра се да је централни део мозаика представљала нека сложена композиција, око које се простирао оквир ( фриз) подељен у мање сегменте украшене зооморфним и геометријским представама, међу којима је и представа птице, која је имала своју симболичку вредност везану за духовни свет, у ранохришћанским приказима. На основу очуваног фрагмента, настанак мозаика, а самим тим и целе базилике смешта се у крај V или VI век, док се оваква решења мозаичке композиције могу наћи и на другим локалитетима.

Сам откривени фрагмент је димензија 2.70 x 0.51 m, а пронађен је у веома лошем стању, како због времена, тако и због ватре којој је био изложен у једном периоду своје историје. Током археолошких радова, он је склоњен са локалитета и пренет на конзервацију, а планирано је да се његова копија касније постави на његовом месту.

Током радова на Небеским столицама, пронађено је 96 новчића:

Гордана Тошић, Душан Рашковић, „Ранохришћански споменици на источним падинама Копаоника", Зборник радова Византолошког интитута XLIV (2007)

# data[].attributes.attachment_link.title
Небеске столице (археолошки локалитет)

# data[].attributes.attachment_link.description
Небеске столице или Црквина је археолошки локалитет из позноантичког ( III/ IV век) и ранохришћанског периода (крај V/ VI век), који се налази на надморској висини од 1800 метара, испод истоименог узвишења, под самим Панчићевим врхом (2017 метара нмв.) на Копаонику. Током истраживања започетих 1998.

# data[].attributes.attachment_link.description
Dragana MATOVIĆ | 09. februar 2010. 20:51 | Komentara: 0 Tiodor Rosić, autor „Priča starog čarobnjaka": Starinski bogovi i boginje, meseci i nebeska tela - sve je to u funkciji svetkovine, životodavne svetlosti, lepote, uživanja Pesnik, prozni pisac, esejista, doktor književnih nauka i pisac za decu - Tiodor Rosić, podario je našoj književnosti nekoliko osobenih knjiga.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Тиодор Росић ( Ушће, Краљево, 13. јун 1950) је српски песник, приповедач, романописац, књижевни критичар и професор Универзитета у Крагујевцу.

Основну школу и гимназију завршио је у Новом Пазару. Дипломирао је српски језик и југословенску књижевност на Филолошком факултету у Београду 1976. Завршио постдипломске студије на Филозофском факултету Универзитета у Српском Сарајеву. Магистрирао је под менторством професора др Петра Милосављевића на теми: "Тражим помиловање Десанке Максимовић". Докторску дисертацију, под називом "Иронија у савременој српској поезији", одбранио је на Филозофском факултету у Бањалуци, ментор др Мирко Скакић. Кратко време радио је као професор српског језика и књижевности у XIV београдској гимназији. Био уредник књижевног програма Дома културе "Студентски град" у Београду. Држао бројна предавања и циклусе предавања у Задужбини Илије М. Коларца. Посебно се издвајају: "Језички исказ у савременој српкој поезији" и "Апостоли ироније". Учесник бројних научних симпозијума - од "Сопоћанских виђења" у Новом Пазару, преко Међународног научног скупа "Актуелна питања српског језика и књижевности у науци и настави" у Топуском, научних скупова на Филозофском факултету Универзитета у Источном Сарајеву Пале и симпозијума у Сокобањи, до значајног Другог конгреса српских интелектуалаца, одржаног у Београду 1994. Оснивач је и уредник Филолошке библиотеке (Српска књижевна задруга и БИГЗ). Утемељивач је, организатор и предавач Трибине србистике, која се у оквиру "Рашких духовних свечаности" бавила актуелним питањима српскога језика.

Био је уметнички је директор "Рашких духовних свечаности". До приватизације, био је уредник, директор и главни и одговорни уредник Издавачке делатности БИГЗ-а. Био је секретар Српске књижевне задруге, саветник министра просвете и спорта, уредник књижевних часописа и листова: "Рашка", "Знак", "Књижевна критика", "Светосавско звонце". Приређивач је бројних књига.

Професор је Методике српског језика и књижевности и Методике развоја говора на Факултету педагошких наука у Јагодини, уредник „Узаданице", часописа за језик, књижевност, уметност и педгошке науке, Јагодина.

Пише радове из науке о језику, есеје, студије, критике, приказе, поезију, приповетке, романе, бајке и приче за децу. Живи у Београду.

Лептир (1977),

Летећа кола (поема, 1980),

Извештај специјалисте (1989),

Одбрана од власти (1993),

Балада о грађанину (изабране песме, 1999);

Јарац који се не да узјахати (1987),

Некрштени дани (1995);

Срећни сиромах (приче за одрасле и децу, (2003);

Хаљина госпође Килибарда (2013),

Поезија и памћење (1988),

Знаци времена (2003),

Тражим помиловање Десанке Максимовић (2005),

Учитељ сутрашњег дана (2009),

О песничком тексту (1989),

Песнички видови ироније (2007),

Долина јоргована (1991, 1995, бајке и приче, 2003),

Орлово гнездо (изабране бајке, 2000),

Бисерни град (2005),

Златна гора (2006),

Син цвет (избор најлепших бајки на македонскоком, 2011)

Господар седам брегова (1993, 1996),

Прича о Мудром Петру (1998);

Женидба Реље Крилатице (1994),

Бисерни град (2005),

Чаробна сликовница 1-6 (појединачне бајке из Долине јоргована, 1997).

Савремена поезија југословенских народа и народности (антологија, 1984),

Поетика савремене српске поезије (зборник, 1998),

Најлепше приче за сваки дан / 365 прича из целог света (антологија, 2002),

Амор и Психа (2002, љубавне приче),

Најлепше српске народне бајке (антологија, 2003),

Вилинске приче (антологија прича о вилама из целога света, 1993),

Патуљци и дивови (антологија прича о патуљцима и дивовима из целог света, 2004), * Српске јуначке приче (антологија, 2005).

1. "Значењска синтетичност исказа", у: Седам лирских кругова Момчила Настасијевића, зборник радова; у соби-легату браће Настасијевић у Горњем Милановцу одржан је 7. октобра 1994. скуп о лирици Момчила Настасијевића / Наука о књижевности, Поетичка истраживања, књ. 1, Београд - Горњи Милановац, Институт за књижевност и уметност,"Дечје новине", Културно-просветна заједница Србије, 1994, pp. 83-90.

2. "О екавском и ијекавском изговору српског језика", Знамен, год. I, бр. 2, Петриња, 1995, pp. 67-69.

3. "Наша језичка кућа", у: Српско питање данас - Други конгрес српских интелектуалаца (Београд, 22-23. априла 1994), зборник; група издавача, Београд, 1995, pp. 270.

4. "Песничка сновиђења Лазе Костића", Рашка, год. XXVI, бр. 29, pp. 41-46.

5. "Морална компонента књижевног дела", у: Зборник Крушевачке филозофске школе, књ. 5, Багдала, Крушевац, 1998, pp. 113-117.

6. "Бела светлост спасења", Политика, 9. мај 1998, pp. 25.

7. "Поетика савремене српске поезије - општи поглед", у: Поетика савремене српске поезије, зборник; "Градац", Рашка, 1998, pp. 5-9.

8. "Песник - зидар илузија", у: Писци о (на)роду свом, разговори с четрдесет пет писаца;

Просвета, Ниш, 1998, pp. 169-172.

9. "О савременом српском књижевном језику", у: Српска проза данас: Богдан, Стеван и

Петар Зимоњић - живот и дјело, зборник радова; Ћоровићеви сусрети писаца у Билећи. Научни скуп у Гацку, 18-19. септембар, Просвјета-Билећа, Просвјета-Гацко, 1999, стр. 174-177.

10. "On Violence", Serbian Literary Quarterly, No 4 winter, 1994. pp. 225-228.

11. "Савремена поезија и традиционални облици културе", у: Традиција и савременост, зборник радова; Саопштења поднета на Симпозијуму "Сопоћанска виђења", 28. јуна 1981 у Новом Пазару / Нови Пазар, 1982, pp. 36-40.

12. "Песнички и ликовни предмет", у: Поезија и слика, зборник радова; Саопштења поднета на Симпозијуму "Сопоћанска виђења", 24. јуна 1982. у Новом Пазару / Нови Пазар, 1983, pp. 69-73.

13. "Фантастика у поезији", у: Књижевност и фантастика, зборник радова; Саопштења

поднета на Симпозијуму "Сопоћанска виђења", 22-24. јуна 1983. у Новом Пазару / Нови Пазар, 1984, pp. 55-65.

14. "Функција поезије", у: Уметничко дело и његова сврха; зборник радова; Саопштења поднета на Симпозијуму "Сопоћанска виђења", 22-24. јуна 1983. у Новом Пазару / Нови

Пазар, 1985, pp. 40-50.

15. "'Продужени' песнички текстови", у: Сопоћанска виђења 5, зборник радова; Саопштења поднета на Симпозијуму "Могућности великих форми", одржаном у склопу

манифестације "Сопоћанска виђења", крајем јуна 1985. у Новом Пазару / Нови Пазар, 1986, pp. 136-141.

16. "Елементи старог песништва у старој поезији", Сопоћанска виђења 6, К.М. "Сопоћанска виђења", НРИО "Братство", Нови Пазар, 1987, pp. 63-70.

17. "Уметност и слобода", Сокобања, 1994.

18. "О екавском и ијекавском изговору српскога књижевног језика", међународни научни скуп, Топуско, 1995.

19. "Моћ и немоћ уметности", симпозијум, Сокобања, 1995.

20. "Језик и говор у тумачењу Исидоре Секулић", Исидорини дани - научно-књижевни скуп посвећен Исидори Секулић, Коларчев народни универзитет, Веоград, 8. јун 1995.

"Наша језичка кућа", у: Српско питање данас - Други конгрес српских интелектуалаца (Београд, 22-23. априла 1994), зборник; група издавача, Београд, 1995, pp. 270."Власт и кич", Сокобањски сусрети, Сокобања, 1996.

21. "О савременом српском књижевном језику", саопштење на симпозијуму "Српска проза данас" - "Ћоровићеви сусрети", Билећа, 18. септембар 1999.

22. "2000 година хришћанства у уметности средњег Полимља", Ратковићеве вечери поезије, Бијело Поље, 7. септембар, 2000.

23. "Поезија и сан", Бранково коло, Сремски Карловци, 13. септембар 2003.

24. "Истинита лаж", саопштење на симпозијуму "Српска проза данас" - "Ћоровићеви сусрети", Билећа-Гацко, 18. 09. 2004.

25. "Оријентализми и могућности њихове супституције у народним бајкама", Српски језик број XIV / 1-2; Београд, 2009, 431-443.

26. "Како је постало царство српско и московско" Јоксима Новића Оточанина", Зборник Матице српске за књижевност и језик, Нови Сад, вол. 58, бр. 3/2010, pp. 527-535.

27. "Настава књижевности у реконституисаном систему српске књижевности", Универзитет у Источном Сарајеву, Филозофски факултет Пале, pp. 393-407.

28. "Особеност структурне организације песничког текста као одређујући елемент његовог разумевања", Радови Филозофског факултета, Филозофски факултет Пале, 2011. бр. 13. књ. 1, pp. 149-155.

29. "Врзино колоЈоксима Новића Оточанина", Зборник Матице српске за књижевност и језик, Нови Сад, вол. 61, бр. 3/2013, pp. 669-684.

30. "Лингвостилистичка анализа у школској интерпретацији песничког текста", Српски језик XIX, Београд, 2014, pp. 6255-635.

Милош Црњански, 1989,

Књижевна награда Невен, 1994,

Повеља Слободе,

Ристо Ратковић,

Доситејево перо,

Златни беочуг, за трајни допринос култури Београда,

Ана Франк,

Зорица Карановић: Ми смо чувари сећања, интервју, Политика, 1. јун 2006,

Алек Вукадиновић: Мит и машта, Политика, Београд, 12. јул 2003,

Ко је ко у Србији '95, Библиофон, Београд, 1995, pp. 500,

Ко је ко, писци из Југославије 1994, Ошишани јеж, Београд, pp. 223,

Мила Милосављевић: Порука потомцима славних предака, интервју, 23. јул 2007.

Сретко Дивљан: Космички свет српских бајки „Долина Јоргована" Тиодора Росића, Зборник радова Конференције „Развој и астрономије код Срба IV" Астрономско друштво „Руђер Бошковић" бр. 7, Београд, 2007, pp. 631-634;

# data[].attributes.attachment_link.title
Тиодор Росић

# data[].attributes.attachment_link.description
Тиодор Росић ( Ушће, Краљево, 13. јун 1950) је српски песник, приповедач, романописац, књижевни критичар и професор Универзитета у Крагујевцу. Основну школу и гимназију завршио је у Новом Пазару. Дипломирао је српски језик и југословенску књижевност на Филолошком факултету у Београду 1976. Завршио постдипломске студије на Филозофском факултету Универзитета у Српском Сарајеву.