# data[].attributes.attachment_link.title
Мексиканські хроніки (уривок) — Макс Кідрук, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Мексиканські хроніки (уривок)” (автор: Кідрук Макс Іванович). Читати повністю електронну книгу Макс Кідрук — Мексиканські хроніки (уривок) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.title
Гонихмарник (уривок) — Дара Корній, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Гонихмарник (уривок)” (автор: Корній Дара). Читати повністю електронну книгу Дара Корній — Гонихмарник (уривок) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.title
Оксана Думанська — Школярка з передмістя (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати скорочено ”Школярка з передмістя (скорочено)” (автор: Думанська Оксана Іванівна). Стислий переказ сюжету, опис ключових подій та змісту твору скорочено в Бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.title
Чорні ешелони — Ервін Умеров, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Чорні ешелони” (автор: Умеров Ервін Османович). Читати повністю електронну книгу Ервін Умеров — Чорні ешелони онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Дивись та слухай тут!!

# data[].attributes.subject
Дивись та слухай тут!!

# data[].attributes.attachment_link.title
Ісмаїл Гаспринський — Арслан-киз (Дівчина-левиця), аудіокнига скорочено

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
... рік, середина літа. Ось уже двадцять шість днів як оточене місто Учтурфан - одне з міст на теренах Кашгару. Близько тридцяти тисяч китайських вояків і десяти тисяч калмицьких бусурманів на чолі з лютим проводирем на ймення Чі Лінг, вчинивши в навколишніх селах безжальну (аж до дітовбивства!) різанину, оточила місто. Воно було неприступним. На віддалі гарматного пострілу від нього в трьох різних місцях отаборилися нападники, а їхні піші й кінні дозорці шастали довкола вдень і вночі. Протягом дня, аби розбити кашгарські ворота й уможливити напад, на місто було спрямовано п'ять гарматних залпів. Ядра з двох гармат, сягнувши міста, вбили чимало мусульман. Аби якось сповістити про себе в Кашгарі, дізнатися, що діється довкола, часом з міста вислизали гінці, та, неспроможні прокрастись крізь вороже оточення, потрапляли до рук дозорців. Їх негайно провадили до Чі Лінга на допит. Та хоч би як їх не мордували, аби дізнатися про становище в місті, вони ні пари з вуст, і тоді їх люто вбивали, а їхні голови, настромлені на списи, виставляли так, щоб з фортеці було видно. Це страшенно гнітило обложених мусульман, які все сподівалися на підмогу з Кашгару. Невже весь Кашгар, як оце Учтурфан, опинився в китайській облозі? Невідомість діймала всіх. Жодної вістки. Мусульмани б одважно кинулися в бій, та потерпали як від браку гармат, так і від того, що, не діждавшись підмоги, загинуть або з голоду (бо ж харчів зрештою не стане), або від китайською клинка.

На двадцять сьомий день облоги Чі Лінг, піднісши білі прапори, й припинивши стрілянину, направив свого посланця до міста. Той наблизився до мурів зі словами "Повернуся за відповіддю завтра", прив'язав до каменя листа й перекинув на той бік твердині. Вгорі керівник взяв листа й передав його міському старшині Аладжі-беку. Багато нетерплячих довідатися про зміст листа прийшли до дому Аладжі-бека. Та Аладжа-бек відніс листа муллі шейху Іззету-Аті. Люди зібралися й біля теккіє, чоловічого монастиря. Іззет-Ата прочитав листа й наказав скликати на раду вчених, емірів та інших поважних людей міста. При тому звернувся до мусульман, що зібралися біля текіє:

- Сини мої, заспокойтесь. Не слід сподіватися хороших новин від ворога, цей лист зухвалий. У вас немає ліпшого друга, ніж ваша віра й ваш меч... Ми неодмінно переможемо, вертайтесь, пильнуйте мури... Після наради я розкрию зміст листа й сповіщу вам про нашу відповідь ворогу.

Поважному зібранню, меджлісу, стало відомо, що Чі Лінг пропонує в листі не пізніше, як за двадцять чотири години, здатися й відплатитися за провину десятьма тисячами, тоді всі будуть помилувані, а ні, то він візьме місто і вчинить нещадну різанину. Всі поникли в задумі. Як бути? Запитання Іззета-Ати ("Друзі, що діяти?") зависло в мовчанні...

Світлицю, де проходила нарада, від сусідньої кімнати відділяла замість дверей шовкова запона. Там була і все чула зовсім юна (їй ще й сімнадцяти не було) Гульджемал, єдина донька шейха Іззета-Ати. Та заклопотана приготуванням чаю для присутніх, вона вже ніби не чула дальших розмов про війну й тривоги міста.

Нарада тривала декілька годин, кожен висловлював свою думку, врешті більшість прийняла пропозицію Чі Лінга здати місто. З огляду на те, що вістки про їхнє становище так нікуди й не дійшли, запаси харчів тануть на очах і дати відсіч нападникам немає змоги, тож діти їхні однак на краю загибелі, переважила думка здатися на милість ворога й відкупитись. Проте Іззет-Ата й міський старшина Аладжа-бек та ще декілька поважних військовиків не радили коритися ворогові, наполягали на відмові Чі Лінгу. Коли вже було зрозуміло, що більшість за те, щоб здати місто, Гульджемал, прикривши голову, увійшла до світлиці, де відбувалася нарада. Всі здивовано глянули на дівчину.

Чемно й лагідно, а водночас твердо й рішуче Гульджемал звернулася до присутніх:

- Шановні добродії, не вважайте ганьбою мою появу серед вас, хоч, може, моє місце й на кухні біля казана. Я з'явилась тут, на військовій раді, бо нині не буденний час, особливий. Може, це наш судний день.

Всі з напруженою увагою слухали дівчину, і вона вела мову далі:

- Так, це судний день нашого Учтурфана. Ми всі спільно маємо шукати виходу, поки жорстокий ворог не заопікувався нашими чоловіками і жінками, дорослими й дітьми... Коли зводиться великий дім, годяться й тріски. Такі як я... Як я розумію, висока рада ладна здатися, мовляв китайці будуть милостиві... Чи в тому певність? Згадайте, що сталося тридцятиліття тому в Яркенті? Згадайте, яку милість явив тоді ворог - взяв у полон мусульман, познущався над дівчатами. Не відомо, чи прийде підмога з Кашгару... Не відомо... І впавши у відчай, ми силкуємость врятувати собі життя. Але який сенс у такому порятунку? Для того власними руками накладаємо на себе ярмо неволі, аби щодня ходити, понуривши голову, з простягнутою рукою, аби, не розгинаючи спини, задарма працювати, аби з наших дітей глузувати? Ви хочете ввіритися лютим катам? Певно, ліпше, добродії, рятувати не голову й тіло, а душу й домогтися спокою й слави... Я не з тих, що здаються! Сподіваюся батько не заперечить! Я піду крізь оточення до Кашкару, а, як треба, то й далі, аби сповістити про наше становище й повернутися з відповіддю, а, може, й з підмогою... Тату, ти ніжно плекав мене, не дозволяючи нікому й пальцем торкнути твою доню Гульджемал. Невже ж хочеш бачити її рабинею в Китаї? Чи не ліпше, як пити кумис або й хлебтати горілку, ганебно догоджаючи ворогові, мужньо віддати в жертву чисту й незаплямовану душу? Товариство, не здавайтесь! Адже ж харчів у нас вистачить ще на шістдесят-сімдесят днів і місто наше для ворога неприступне... Що ж іще може статися завтра?... У нас попереду сімдесят днів. З божою милістю я доберуся до Кашгару.

Скінчивши мову, Гульджемал висмикнула з кишені ножа, підтяла під корінь своє оксамитове, довге аж до п'ят волосся й покинула зібрання. Шейх, батько дівчини, і всі присутні були вражені її героїчною рішучістю, гідною бути прикладом для інших. Аладжа-бек перший отямився й мовив:

- Яка дівчина!... Її в вустами промовляє сам Господь. Ця дівчина... ні, ця левиця зможе звільнити нас від ворога! Ворог волів до ранку почути нашу відповідь - я негайно сповіщу йому нашу відмову. В Учтурфані немає мусульман, які хотіли б здатись! Ліпше десять разів пожертвувати душею, аніж хоч раз голову схилити перед китайцем. Усі погодились:

- Авжеж, так і відповімо!

Ухвалу обнародували. Всі були ладні терпіти та оборонятись.

Гульджемал знов з'явилась, як ще рада не розійшлася, й мовила:

- Товариство, хай береже вас Всевишній! За кілька днів я рушу в путь. Якщо через три дні китайці не покажуть вам мою голову на списі, значить я прорвалась.

Іззет-Ата, почувши ці доньчині слова, не втримав і втратив тяму.

* * *

Гульджемал була єдиною донькою шейха Іззета-Ати, тож уся його ласка призначалась їй, і вона зростала дуже пещеною. Свого будь-якого прохання вона ніколи не висловлювала двічі, батько їй все дозволяв. Сина в нього не було, тож дівчина прилучалася й до хлоп'ячого виховання, надто до освіти. Гульджемал добре вивчилася читати й писати, виявляла схильності до наук. Знала не лише турецьку, а й арабську та перську мови, любила читати напам'ять перські газелі. За три роки до події нашої померла її ненька, й тоді всі господарські клопоти лягли на неї. Ще при житті матері Гульджемал не знала ні в чому обмежень, а потім тим більше. Розважаючись влітку в саду, Гульджемал повсякчас їздила верхи, стріляла з лука й рушниці, настільки вправно, що могла підстрелити пташку на льоту. Отак вправляючись в просторому тінистому саду, дівчина зміцнила ноги й руки. Вона була зовсім не схожа на тих, що не залишають порога свого дому, кволих кокеток, що ледве тримаються на ногах. Вона не вигукувала страшне "ой", угледівши перед собою горобця, чи "ах", помітивши якусь комашку. А побачивши злодія, що прокрався в сад, вона, подібно чоловікові, могла взяти до рук лука чи рушницю, аби той начувався. Її рука набула такої міці, що здатна була повіддям закривавити коневі писок (так писки коней кривавляться, коли вони тягнуть на берег корабель). Та коли вона брала до своїх білих чарівних рук саз і з вуст її линули газелі, то хіба що глухий міг би не розчулитись. А як вона вміла гаптувати! Її килимки для намазу годилися б у подарунок самому шаху.

Коли батько її виїздив на кінну прогулянку, Гульджемал теж сідала на коня й рушала слідом. Перехожі ще здалеку відступались. Лунало "їду дівчата!" і в тому вчувалось - "Постороніться!". Всі давали дорогу, навіть не сміючи глянути їй в обличчя. А коли б і глянули, нічого б не побачили, бо воно було прикрите.

Вона любила свою англійську рушницю. Це батько привіз їй з Бомбея, коли вертався з паломництва. Хоч батько її не був мисливцем та стрільцем, все ж путь із Індії до Кашгару в Учтурфан пролягала через високі гори й суворі пустелі, що таїли чимало небезпек. Гульджемал вподобала цю рушницю. Вона давала змогу потрапити в ціль з віддалі тисячі двохсот кроків, при тім була дуже легка порівняно з рушницями старих зразків, що виготовлялися в Кашгарі й Китаї, здавалася іграшковою. Батько, що мрія про сина, заохочував це захоплення доньки, й поступово Гульджемал стала справжнім снайпером.

Серед подарунків, привезених батьком з паломництва, були ще бінокль та компас. Дівчина їх швидко освоїла. У дворі для неї було споруджено високу вежу. З вежі в бінокль вона спостерігала довкілля й помічала подорожніх чи близьких гостей. Учні та гості шейха завжди були задоволені частуванням Гульджемал. Кожен служник, навчений Гульджемал, бездоганно виконував свою роботу. Ясна річ, з огляду на значне батькове багатство багато-хто мріяв про Гульджемал, але тільки мріяв, розуміючи, що жених має нічим не поступатися нареченій. За рекомендацією її тітки дехто зважувався робити в цьому напрямку якісь кроки. Але дівчина не поспішала погоджуватись: "Ну що ж, хай спробує, коли зможе". Тому все лишалася незаміжньою. І справді, не всякому до снаги була ця напрочуд метка мисливиця, ця дівчина, спритна, мов канатоходець, освічена, мов який мула, окрилена, як поет.

Після того, що сталося в домі шейха Іззета-Ати, люд Учтурфана ще з більшим завзяттям взявся за оборонну працю.

# data[].attributes.attachment_link.title
Арслан-киз (Дівчина-левиця) - Ісмаїл Гаспринський, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Арслан-киз (Дівчина-левиця)" (автор: Гаспринський Ісмаїл). Читати повністю електронну книгу Ісмаїл Гаспринський - Арслан-киз (Дівчина-левиця) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Гульнара Абдула   

# data[].attributes.attachment_link.title
Ісмаїл Гаспринський - духовний батько нації

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
УкрЛіб Аудіокниги

# data[].attributes.attachment_link.title
Віктор Близнець — Звук павутинки (аудіокнига скорочено)

# data[].attributes.headline
Читай тут!!!

# data[].attributes.subject
Читай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.title
Віктор Близнець — Звук павутинки (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати скорочено ”Звук павутинки (скорочено)” (автор: Близнець Віктор Семенович). Стислий переказ сюжету, опис ключових подій та змісту твору скорочено в Бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Педагогічний Музей України

# data[].attributes.attachment_link.title
Віктор Близнець (1933-1981), український дитячий письменник

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Вараський ЦПРПП

# data[].attributes.attachment_link.title
Володимир Підпалий "Тиха елегія". Читає Сергій Мельник

# data[].attributes.attachment_link.title
БАЧИШ: МІЖ ТРАВ ЗЕЛЕНИХ. ВОЛОДИМИР ПІДПАЛИЙ

# data[].attributes.headline
Ознайомся з біографією

# data[].attributes.subject
Ознайомся з біографією

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Лілія Майборода

# data[].attributes.attachment_link.title
Володимир Підпалий

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Про мову та літературу

# data[].attributes.attachment_link.title
Дмитро Павличко “Я стужився, мила, за тобою”

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Театр Між ІІІ Колон

# data[].attributes.attachment_link.title
"Два кольори" Дмитро Павличко #ВІРШІ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Віталій Білик

# data[].attributes.attachment_link.title
Ти зрікся мови рідної (Дмитро Павличко Doom ver.)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Музичний раціон

# data[].attributes.attachment_link.title
Дмитро Павличко – Ти зрікся мови рідної

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мар'яна Мазур

# data[].attributes.attachment_link.title
Дмитро Павличко. Життя на зламі епох

# data[].attributes.body
на вірші поетів-істдесятників (виконання – гурт «Хорея

козацька»).

# data[].attributes.attachment_link.title
Хорея Козацька: Пісні на вірші шістдесятників

# data[].attributes.attachment_link.title
ШІСТДЕСЯТНИКИ, ч.1 // Машина Часу

# data[].attributes.headline
Дивись тут!!

# data[].attributes.subject
Дивись тут!!

# data[].attributes.attachment_link.title
Тигролови (1994)

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!!

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телебачення Торонто

# data[].attributes.attachment_link.title
СМІЛИВІ ЗАВЖДИ МАЮТЬ ЩАСТЯ: Іван Багряний та «Тигролови»

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЧАСТИНА ПЕРША

Розділ перший Дракон

Вирячивши вогненні очі, дихаючи полум'ям і димом, потрясаючи ревом пустелі і нетра, вогненним хвостом замітаючи слід, летів дракон.

Не з китайських казок чи тибетських храмів - він летів із дивної пекельної країни людоловів. Гнав над безмежжям Уралу, через хащі Сибіру, мимо понурого Байкалу, через дикі кряжі Забайкалля, Становий хребет...

Жоден народний чи небесний герой - ані Микита Кожум'яка, ані сам Юрій Переможець не в силі б подолати цього страшного дракона. У нього шістдесят коробок-вагонів - шістдесят суглобів. Попереду вогненноока голова - надпотужний паровоз "Й. С." (Йосиф Сталін), а позаду - такий же "Ф. Д." (Фелікс Дзержинський). Біля кожного вагона - щетина багнетів. І кожен вагон - руда домовина, в якій повно поглинених жертв, повно живих мертвяків. Крізь заґратовані віконця видно тисячі мерехтливих тоскних очей, що дивляться на втрачений світ - осяяну сонцем країну, озвучену сміхом дитинства і юності, де лишилися мати, родина, дружина.

У цілому ж - це етап, "ешелон смерті", етапний спецешелон органів ОГПУ-НКВД.

Мчить ешелон без зупинки, несучи в собі приречених, безнадійних, змордованих, хоче замчати їх у безвість, щоб ніхто й сліду не знайшов.

Вогненне око прожектора нишпорить по шпалах і нетрях - чи не тікає хто?

Іноді бахкає постріл. То вартовому ввижається зрада чи втеча, а він мусить бути пильний, "бдітєльний", бо це його "дєло честі, дєло слави, доблесті і геройства".

Утікають сотні, тисячі кілометрів. А дракон усе летить. Він - один із багатьох і підтримує собою страшну легенду - таємничу легенду про зникнення душ.

На окремих пунктах ешелон зупиняється. Тоді вартові біжать по дахах вагонів, перевіряючи, чи ніде не проломлено. Перестукують стіни: чи не зрушена дошка десь?! Адже їм неодмінно треба "довезти етап до призначення - до тієї прірви, що десь утворилася і що її від років уже вигачують людськими кістками та душами і не можуть ніяк загатити".

На кожній зупинці пробігає вздовж ешелону начальник етапу, стурбовано озираючи вагони. Десь на середині зупиняється і кричить:

- Многогрішний!!!

Замість багатьох очей з'являється пара мерехтливих цяток, а голос, як із могили, понуро відповідає:

- Я!..

- Звать!?

- Григорій!

Начальник якусь мить вдивляється в ув'язненого, заспокоєно обертається і йде назад.

Арештант відходить від вікна і з пекельним гнівом цідить крізь зуби: "Бережеш, с-с-собака!" Інший насмішкувато каже:

"- Отак! Ти, браток, як генерал тепер! Сам великий начальник не їсть і не спить - все прибігає з поклоном".

Ешелон зривається і летить далі, а в грюкоті коліс зринає раптом пісня - важка, бурлацька - "Та забіліли сніжки, забіліли білі...". І скільки б вартові не стукали оскаженіло в стіну вагона, пісня не вмовкала, билася, як птах, у домовині.

Начальник прибігав до Многогрішного на кожній черговій зупинці. І після кожної нової перевірки дедалі більше заспокоювався, навіть додавав насмішкувато: "Маладєц!" А в Григорія "все більше було тут і безоглядної рішеності на щось надзвичайне... Клекіт зборканої, але не зламаної і не упокореної волі, що проривався зі стиснених щелепів, не віщував нічого доброго".

Ешелон пролітав мимо дивних, чудових країв. Раптом, на п'ятнадцяту добу шаленого гону, земля обірвалася. Далі був океан...

Поїзд зупинився і став витрушувати з себе вантаж. Дивно, як могло вміститися стільки люду в цих брудних рудих коробках!

"Тисячі! Тисячі обірваних, брудних, зарослих, як пращури, і худих, як скелети, людей! І все старих, згорблених. І хоч серед них багатьом по 20- 25 років лише, але всі вони гейби діди. Тисячі завинених в дрантя і коци і так - напівголих, викинених з вітчизни, з родини, з спільноти, погноблених, безправних, приречених... Так, приречених на загин, десь там, куди, ще вони не дійшли...

...Вони купчились отарами, зігнані в великі купи, мов вівці, і оточені шпалерами варти, тупо дивилися вперед - на сиву пустелю, в заткане легким туманом безмежжя.

Туди стелився їм шлях - через те море Японське та й через той океан Тихий безмежний. Етап іде на Магадан десь. Це ще тисячі кілометрів водяною пустелею до понурої, невідомої Колими а чи й далі.

Та ніщо їх не зворушувало і ніщо їх не лякало. Вони були тупі й байдужі, виснажені, дивились просто себе на воду... Кияни, полтавчани, кубанці, херсонці...- діти іншої, сонячної землі й іншого, сонячного, моря".

Вартові розігнали місцевих жителів, пильнували арештантів, піднявши рушниці й тримаючи псів-вовчурів напоготові.

І раптом зчинився переполох. Начальник ешелону побіг перевіряти, чи є серед ув'язнених Многогрішний, а його не було. Всіх людей поклали на землю, стали перераховувати. Одного не вистачало. Вартові скаженіли. Перевірили вагон і виявили перерізані ножем дошки. Григорій вистрибнув на ходу поїзда і навряд чи отой сміливець лишився живим, але арештанти зраділи. У них аж дух піднявся, озвалася давно розчавлена людська гідність. Пригадувалися слова втікача: "Ліпше вмирати біжучи, ніж жити гниючи!"

Людей повантажили на пароплав. Вони вже знали всі подробиці втечі цього сміливого юнака, приреченого на двадцять п'ять років каторги.

"Прощались із землею, прощались із усім. А ввіччю, либонь, стояв відтворений образ того, хто не здався, хто лишився таки там. Образ як символ непокірної і гордої молодості, символ тієї волелюбної і сплюндрованої за те Вітчизни...

Пароплав канув у сивім тумані. Аза ним поснувалась легенда про гордого сокола, про безумного сміливця...

Недоказана легенда про нікому не відомого гордого нащадка першого каторжанина Сибіру, про правнука гетьмана Дем'яна Многогрішного".

Тим часом по всій Транссибірській магістралі і по всіх прикордонних заставах було розіслано телеграми про втечу і розшук "страшного державного злочинця". Особливі прикмети: юнак 25 літ, русявий, атлет, авіатор.

Розділ другий Світ на колесах

"Поблискуючи нікельованими ручками м'яких купе, сяючи яскраво освітленими вікнами, тим же маршрутом по Транссибірській магістралі йшов інший експрес - "Тихоокеанський експрес нумер один".

М'яко погойдуючись, як у мрійному вальсі, пишаючись шовком фіранок на вікнах, мерехтячи люстрами, котився він, ніби разок блискучих коралів... Віз, заколисуючи, екзальтованих пасажирів десь у невідомий і вимріяний, казковий край, в дивне золоте ельдорадо".

Це був найкращий і наймодерніший експрес у СРСР, розрахований на десятиденну комфортабельну мандрівку - 12 тисяч кілометрів залізничної колії.

"У м'яких купе мрійно і затишно. Заставлені квітами, набиті валізами і патефонами, осяяні світлом різнокольорових абажурів, вони були заселені експансивними і горластими мешканцями різного віку й статі. Цілий експрес був набитий ними, творячи окремий світ - світ на колесах і в той

же час відтворюючи копію тієї фантастичної "шостої частини світу" - копію в мініатюрі, лише трохи причепурену і розгальмовану.

...Інженери і авіатори, ударники і так літуни, партпрацівники і туристи, колгоспні колективізатори і радгоспні бюрократи, раціоналізатори й індустріальні авантюрники, прокурори і розтратники, потенціальні злодії... Цивільні і військові... Працівники органів "революційної законності" і контрабандисти... І літні "відповідальні" пани, і ексцентричні, але так само "відповідальні" панни, чи то пак "товаришки" пані і "товаришки" панни з коханцями й без коханців, з портфелями і без, з партстажем і без... Закохані "кішечки" і ще більш закохані "котики" ...Відповідальні відрядженці і безвідповідальні рвачі та дезертири, з партквитками і без, з дисциплінарними стягненнями і без...

...Словом - цвіт робітничо-селянської імперії у всій його величі і багатогранності".

Усе це мандрівники, шукачі щастя й пригод, а найбільше - кар'єри.

Поїзд живе "реальним і напівфантастичним, але безжурним, рожевим життям... Як той метелик-одноденка". Тут немає начальників і черг, традиційних зборів. "Світ ідеальної свободи і повної відсутності диктатури".

Проблискують дні і ночі. Пролітають мимо ліси, пустелі, гори. А в експресі панує володар дум і сердець - Арсеньєв з його "Дерсу Узала", уссурійською тайгою, женьшенем і тиграми.

Про тигрів розмов найбільше. Про них розказують страшні історії, сперечаються, через них навіть сваряться.

"Тигри. Страшне божество, смугасте шкірою, а ще смугастіше репутацією. Всемогутній "Амба", славніший за самого Арсеньєва і екзотичніший за все на світі.

...З тиграми міг змагатися хіба тільки женьшень - чудесний корінець, могутній талісман, міфічний і одначе реальний плід уссурійського ельдорадо... Навіть папороть, що цвіте в ніч проти Івана Купала по цілій європейській літературі, з усіма скарбами, що вона їх береже, з усім комплексом легенді казок, блідне перед тим магічним женьшенем".

Чи думав Арсеньєв, що його твір підніме таку масу людей і пожене їх у край, який дивно поєднав у собі субтропічний рай і сибірське пекло? У країну, де письменник пообморожував ноги й легені та врешті й дочасно помер у біді та злиднях.

Експрес летів собі далі. Мінялися краєвиди, мінялися й настрої пасажирів. Усе вражало їх новиною, щораз то чудовішою. На станціях купували вироби народної творчості - гармонії, сопілки, свистілки, в'ятські іграшки, кошики, капці. Біля Іркутська співали давньої каторжанської пісні. Біля Байкалу купували омулів, бо це не просто риба з тієї "омулевої бочки", про яку співала ціла романівська імперія, згодом - ціла "широка страна родная", а символ суворого байкальського краю.

Разом із змінами у зовнішнім світі пасажири відчувають зміни внутрішні, пов'язані з різницею у часі. "Вдень хочеться спати, а вночі - їсти. В обід нерви стають мляві, а вночі нападає ентузіазм". Створився хаос. Деякі звели свої потреби до їсти і спати, інші не давали спокою лікарям, які, втративши самі сон і спокій, "грали напропале в преферанс, загубивши межу між ніччю і днем".

За Байкалом спостерігали екзотичних тубільців: червоношкірих бурятів, гордих бронзових якутів, тунгусів, китайців.

Коли поїзд їхав Забайкаллям, пасажирів став розважати якийсь професор історії. Він розповідав їм про перших каторжників Сибіру, перших політичних засланців - навіженого протопопа Аввакума та бунтаря й "ізмєнніка" - "малоросійського" гетьмана Дем'яна Многогрішного.

"Це вони були відкривателями і зачинателями тієї жахливої сторінки, першої сторінки в епопеї невимовних людських страждань на цій землі...

За ними пішли чередою безліч інших, відомих і безіменних каторжників...

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Багряний - Тигролови (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
ЧАСТИНА ПЕРША Розділ перший Дракон Вирячивши вогненні очі, дихаючи полум'ям і димом, потрясаючи ревом пустелі і нетра, вогненним хвостом замітаючи слід, летів дракон. Не з китайських казок чи тибетських храмів - він летів із дивної пекельної країни людоловів. Гнав над безмежжям Уралу, через хащі Сибіру, мимо понурого Байкалу, через дикі кряжі Забайкалля, Становий хребет...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Останній Гетьман

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Багряний  |  Біографія  |  Цікаві Факти

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ВірШІ співають

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Співочі Вірші

# data[].attributes.attachment_link.title
"Так ніхто не кохав" - Краща пісня про кохання на вірш Володимира Сосюри

# data[].attributes.attachment_link.title
Артем Пивоваров x Max Barskih - Так ніхто не кохав

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Найкращі серіали Ever

# data[].attributes.attachment_link.title
“Розстріляне відродження”. Володимир Сосюра

# data[].attributes.headline
Ознайомся із поняттям.

# data[].attributes.subject
Ознайомся із поняттям.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Найкращі серіали Ever

# data[].attributes.attachment_link.title
Фільм "Воскресіння Розстріляного відродження"

# data[].attributes.headline
 Проєкт українського гурту «Гайдамаки» – «Тріумф слова». Слухайте 11 пісень на вірші поетів українського Розстріляного Відродження. Головний меседж проєкту – оживити цю поезію за допомогою сучасної музики та популяризувати її серед молоді.

# data[].attributes.subject
 Проєкт українського гурту «Гайдамаки» – «Тріумф слова». Слухайте 11 пісень на вірші поетів українського Розстріляного Відродження. Головний меседж проєкту – оживити цю поезію за допомогою сучасної музики та популяризувати її серед молоді.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Суспільне Культура

# data[].attributes.attachment_link.title
«Тріумф слова» — пісні на вірші поетів Розстріляного Відродження | Гурт «Гайдамаки»

# data[].attributes.headline
Теорія. Модернізм.

# data[].attributes.subject
Теорія. Модернізм.

# data[].attributes.attachment_link.title
Український_модернізм

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!!

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудиокниги про любовь

# data[].attributes.attachment_link.title
АУДІОКНИГА: Леся Українка - Бояриня

# data[].attributes.headline
Читай тут!!!

# data[].attributes.subject
Читай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Драматична поема

І

Садок перед будинком не дуже багатого, але значного козака з старшини О л е к с и П е р е б і й н о г о. Будинок виходить у садок великим рундуком, що тягнеться вздовж цілої стіни. На рундуку стіл, дзиґлики, на столі прилагоджено до вечері. Стара П е р е б і й н и х а дає останній лад на столі, їй помагає дочка її О к с а н а і с л у ж е б к а.
Через садок до рундука ідуть П е р е б і й н и й і С т е п а н, молодий парубок у московському боярському вбранні, хоча з обличчя його видко одразу, що він не москаль.

П е р е б і й н и й (до гостя)
Моя стара управилась хутенько!
Дивись, уже спорудила й вечерю,
поки ми там на цвинтарі балачки
провадили.
П е р е б і й н и х а
(зіходить трохи з рундука назустріч гостеві)
Боярине, прошу
зажити з нами хліба-солі.
С т е п а н (уклоняючись)
Рад би,
шановна паніматко, та не смію,
коли б не гнівались старі бояри, -
я й так уже давно від них одбився.
П е р е б і й н и й
Про них ти не турбуйся. Підкоморій
їх запросив на бенкет, а тебе
я випрохав до нас: "Я сам, - кажу їм, -
щось недугую трохи, то не можу
на бенкетах гуляти, а Степана,
по давній приязні до його батька,
хотів би пригостити в себе в хаті.
Він молодик, йому ще не пристало
на бенкети великі учащати".
Боярам, видко, вже запах медок
та варенуха, отже, роздобрились
та й мовили: "Нехай собі п а р н і н к а
сидить у тебе хоч і до від'їзду.
Навіщо він нам здався?"
С т е п а н
От спасибі,
панотченьку!
(Зіходить на рундук з господарями).
П е р е б і й н и й
Я джурі накажу,
нехай перенесе твоє манаття
до нас, та й заберу тебе в полон,
поки не визволять бояри.
С т е п а н
Боже!
Такий полон миліший од визволу.
П е р е б і й н и х а (до Оксани)
Піди лиш, доню, там пошли Семена.
(Оксана виходить і незабаром вертається).
С т е п а н
Якби лиш я не став вам на заваді...
П е р е б і й н и х а
Ото б таки! Ще в нас у хаті стане
для гостя місця!
П е р е б і й н и й
Ти, синашу, в мене
забудь всі церегелі. Таж зо мною
небіжчик батько твій хліб-сіль водив,
укупі ми й козакували.
(Садовить Степана ( сам сідає при столі. До Оксани).
Дочко,
ти б нас почастувала на початок.
(Оксана наливає з сулійки дві чарки - батькові й гостеві).
О к с а н а
Боярине, будь ласка, призволяйся.
С т е п а н
(узявши чарку, встає і вклоняється Оксані)
Дай боже, панночко, тобі щасливу
та красну долю!
О к с а н а
Будь здоровий, пивши.
(Степан, випивши, знов сідає. Оксана частує батька.
Всі вечеряють).
П е р е б і й н и й (до Оксани)
А він спочатку не пізнав тебе,
ти знаєш? Запитав: "Яка то панна
у першій парі корогву несе?"
О к с а н а (усміхаючись і поглядаючи на Степана)
Коли?
П е р е б і й н и й
Та отоді ж, як ти на трійцю
в процесії між братчицями йшла.
С т е п а н
Ти завжди носиш корогву?
О к с а н а (з певною самовтіхою)
Аякже,
я перша братчиця в дівочім братстві.
П е р е б і й н и й (жартівливо підморгнувши)
Се вже тобі не та мала Оксанка,
що ти, було, їй робиш веретенця.
О к с а н а
Ті веретенця й досі в мене є...
(Замовкає, засоромившись).
С т е п а н (втішений)
Невже?
О к с а н а
(перебиваючи ніякову для неї розмову. До матері)
А де се, мамо, наш Іван?
П е р е б і й н и х а
Та де ж? На вулиці між товариством.
І в а н
(Оксанин брат, молодий козак, увіходить з будинку).
Ба ні, я тут. Давайте, мамо, їсти.
П е р е б і й н и х а
Ти б уперед хоч привітався з гостем!
І в а н (сідаючи, недбало)
Ми вже віталися там, коло церкви.
П е р е б і й н и й
Він буде мешкати в нас до від'їзду.
І в а н (так само)
От як? Що ж, добре... Слухай-но, Оксано,
ця страва вже простигла, принеси
свіжішої.
О к с а н а (уражена його недбалим тоном)
Служебка зараз прийде,
то й накажи їй.
І в а н
Ба, яка ти горда.
(До Степана).
У вас там на Москві, либонь, дівчата
так бришкати не сміють?
С т е п а н
Я московських
дівчат не знаю.
О к с а н а
Як же се?
С т е п а н
Я, власне,
недавнє на Москві. Поки ще батько
живі були, я в Києві, в науці,
при Академії здебільше пробував,
а вже як батько вмерли, я поїхав
до матері на поміч.
П е р е б і й н и х а
Чом ти ліпше
сюди не перевіз матусі?
С т е п а н
Трудно.
Нема при чім нам жити на Вкраїні.
Самі здорові, знаєте, - садибу
сплюндровано було нам до цеглини
ще за Виговщини. Були ми зроду
не дуже так маєтні, а тоді
й ті невеликі добра утеряли.
Поки чогось добувся на Москві,
мій батько тяжко бідував із нами.
На раді Переяславській мій батько,
подавши слово за Москву, додержав
те слово вірне.
І в а н
Мав кому держати!
Лихий їх спокусив давати слово!
П е р е б і й н и й
Тоді ще, сину, надвоє гадалось,
ніхто не знав, як справа обернеться...
а потім... присягу не кожне зрадить...
І в а н (іронічно)
Та певне! краще зрадити Вкраїну!
С т е п а н (спалахнув, але стримався)
Не зраджував України мій батько!
Він їй служив з-під царської руки
не гірш, ніж вороги його служили
з-під польської корони.
І в а н
Та, звичайне,
однаково, чиї лизати п'яти,
чи лядські, чи московські!..
С т е п а н
А багато
було таких, що самостійно стали?
П е р е б і й н и й (до Івана)
Сутужна, сину мій, вкраїнська справа...
Старий Богдан уже ж був не дурніший
від нас з тобою, а проте ж і він
не вдержався при власній силі.
(Перебійниха, нахилившись синові до вуха,
шепоче щось Той нетерпляче стріпує чубом).
І в а н
Батьку!
Що там замазувать? Кажімо правду!
Се річ не власна, се громадська справа!
Якби таких було між нами менше,
що, дома чесний статок прочесавши,
понадились на соболі московські
та руки простягали до тієї
"казни", як кажуть москалі...
П е р е б і й н и х а
І в а не!
(Сіпає сина за полу).
С т е п а н
Не задля соболів, не для казни
подався на Москву небіжчик батько!
Чужим панам служити в ріднім краю
він не хотів, волів вже на чужині
служити рідній вірі, помагати
хоч здалека пригнобленим братам,
єднаючи для них цареву ласку.
Старий він був обстоювати збройне
за честь України...
І в а н
Ти ж молодий, -
чому ж ти не підіймеш тої зброї,
що батькові з старечих рук упала?
С т е п а н
Як поясню тобі?.. Коли ще змалку
навчав мене з письма святого батько,
то він мені казав напам'ять вивчить
про Каїна та Авеля. "Мій сину, -
мовляв, - пильнуй, щоб міг ти з ясним оком,
а не тьмяним, не тремтячи, мов Каїн,
небесному отцеві одповісти,
коли тебе спитає: "Де твій брат?"
А як же можу я на Україні
здійняти зброю так, щоб не діткнути
ніколи нею брата?.. І невже
мушкет і шабля мають більше сили
та честі, ніж перо та щире слово?
Ні, учено мене, що се не так!
П е р е б і й н и й
Не звикли якось ми такого чути...
проте... було б на світі, може, менше
гріха і лиха, якби всі гадали
по-твоєму...
І в а н (згірдно)
Се в Києві ченці
навчають отакого!
О к с а н а
Ти ж, Іване,
у Києві не вчився. Звідки знаєш,
чого там научають?
І в а н (зачеплений)
От знайшлася
зненацька оборонниця для тебе,
боярине!
О к с а н а
Я тільки правду мовлю...
(Засоромлена, подається з рундука в садок.
Увіходить з будинку на рундук джура).
Д ж у р а
Там, пане, я приніс для гостя речі.
П е р е б і й н и й
Ходім, Степане,
покажу, де маєш в нас мешкати.
С т е п а н (до Перебіинихи)
Спасибі, паніматко,
за хліб, за сіль!
П е р е б і й н и х а (з косим поглядом на сина)
Пробач, коли що, може,
прийшлось на перший раз не до сподоби...
(Степан з Перебійним і джурою йдуть у будинок).
П е р е б і й н и х а (до Івана нишком)
Ну й ти ж таки! Хто ж так говорить з гостем?
І в а н
Ат! Хай же він хоч раз почує правду!
П е р е б і й н и х а
Адже ти чув, що він казав...
І в а н
Овва!
бурсак, та щоб не вмів замилить очі!
П е р е б і й н и х а
Мені він до сподоби, - добрий хлопець,
такий увічливий...
І в а н
Та вам вже, звісно,
язиком приподобатись недовго.
П е р е б і й н и х а
Чи сяк, чи так, а вдруге ти не будь
таким до гостя гострим! Се ж неначе
на те його ми в хату запросили,
щоб ним помітувати. Незвичайно!
І в а н
Та вже гаразд, не буду зачіпати.
(Зіходить з рундука).
П е р е б і й н и х а
Куди ти?
І в а н
От піду до товариства.
(Їде через садок, перескакує через тин і зникає.
Увіходить служебка і збирає зі стола).
П е р е б і й н и х а
Де ти, Оксано?
О к с а н а (виходить із-за куща з кухликом в руці)
Ось я тута, мамо.
Се я барвінок поливаю.
П е р е б і й н и х а
Справді,
полити слід, - зовсім посох на сонці.
Полий же й те, що ми пересадили.

П е р е б і й н и х а і служебка, зібравши зі стола, йдуть у будинок. Оксана,
поливаючи квіти, співає веснянки. В садку сутеніє.
С т е п а н нишком вилазить вікном з своєї кімнати на рундук,
прудко та звинно зіскакує з рундука на землю і підходить до Оксани.

О к с а н а (уриває спів і впускає кухля)
Ой лихо! Хто се?..
С т е п а н
Панночко, се я.
Прости мене. Ти гніватись не мусиш,
бо ти ж мене сама причарувала
і звабила, як соловейко, співом.
Я не своєю силою прийшов...
О к с а н а (засоромлено і разом гордовито)
Боярине, до чого сії речі?
Мені їх слухати не випадає.
(Хоче йти).
С т е п а н (затримує її за руку)
Ні, ти не підеш так...
О к с а н а (вражена, вириває руку)
Се що за звичай?
Я не холопка з в о т ч и н и твоєї!
С т е п а н (знищений)
Я не хотів образити тебе.
Запевне, вільна ти... Яка журба
тобі, що я поїду на чужину
з розбитим серцем, що коханий спогад
про зустріч милу обіллє отрута?
Тобі дарма, дівчино-гордівнице...
Хто я для тебе? Зайда, заволока...
Адже мене усюди так зовуть...
Ти завтра вже про мене й не згадаєш...
О к с а н а (спустивши очі)
Хіба ти завтра їдеш?
С т е п а н
Що ж я маю
тобі тут очі мулити собою?
О к с а н а
Виходить, наче я тебе жену...
Я ще ж тобі не мовила ні слова...
С т е п а н
Невже я маю ще й того діждатись,
щоб ти мені сказала: "Вибирайся"?
О к с а н а
(збентежена, зриває з вишні листочки,
кусає їх (розщипує в руках)
Який же ти чудний! Ну, що ж я мала
тобі казати? Я не звикла так...
Я інших паничів роками знаю
і ще від них такого не чувала...
а ти... недавно що приїхав...
С т е п а н
Панно!
Ті паничі безжурно походжають
не. щирому дозвіллі по садочках
та вибирають квітку для забави,
і тільки ждуть, щоб краще розцвілася.
А я ж, як в'язень, що на час короткий
з темниці вирвався і має хутко
з веселим світом знову попрощатись
і розцвіту не має часу ждати.
Мені була б не для забави квітка,
я бачу в ній життя і волі образ
і краю рідного красу.

# data[].attributes.attachment_link.title
Бояриня - Леся Українка, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Бояриня" (автор: Українка Леся). Читати повністю електронну книгу Леся Українка - Бояриня онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Згадай біографію

# data[].attributes.subject
Згадай біографію

# data[].attributes.attachment_link.title
Документальний фільм ЛЕСЯ УКРАЇНКА

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!

# data[].attributes.attachment_link.title
Аудіокнижка українською / історії на ніч / читання / Михайло Коцюбинський "На камені"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Людмила Салюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Михайло Коцюбинський

# data[].attributes.attachment_link.title
На камені — Михайло Коцюбинський, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”На камені” (автор: Коцюбинський Михайло Михайлович). Читати повністю електронну книгу Михайло Коцюбинський — На камені онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Марія Бурмака

# data[].attributes.attachment_link.title
Коли б ми плакати могли Олександр Олесь Марія Бурмака Улюблені Класики

# data[].attributes.attachment_link.title
Пан(к) Караоке №17 | Олександр Олесь — Чари ночі (Сміються, плачуть солов'ї) | Subtle Piano

# data[].attributes.headline
Цікава інтерпретація вірша

# data[].attributes.subject
Цікава інтерпретація вірша

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Простий Українець

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Олесь “Чари ночі“ 1904

# data[].attributes.headline
Знайомство із митцем

# data[].attributes.subject
Знайомство із митцем

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Довідник цікавих фактів та корисних знань

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Олесь: біографія (дитинство, творчість та цікаві факти з життя)

# data[].attributes.headline
Це книга -ювіляр!!!

# data[].attributes.subject
Це книга -ювіляр!!!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Бібліотека ВДПУ

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер на п'єсу Г  Квітки Основ'яненка Сватання на Гончарівці

# data[].attributes.headline
Любиш справедливі комедії?Тоді тобі сюди!!!

# data[].attributes.subject
Любиш справедливі комедії?Тоді тобі сюди!!!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Бібліотека ім. М.Л.Кропивницького

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер за твором М. Старицького «За двома зайцями»

# data[].attributes.headline
Це класика українського кіно!!!РЕКОМЕНДУЮ!!!ПРОШУ!!Перегляньте

# data[].attributes.subject
Це класика українського кіно!!!РЕКОМЕНДУЮ!!!ПРОШУ!!Перегляньте

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
За двома зайцями (1961) – Класика українського кіно у Full HD (1080p) | Дивіться українською!"

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!!

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
АудіоКниги Українською

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Любовь Красилич

# data[].attributes.attachment_link.title
За двома зайцями - АудіоКниги Українською

# data[].attributes.attachment_link.description
«За двома́ зайця́ми» — комедійна п’єса українського драматурга Михайла Старицького. Написана 1883 року українською мовою. У ній розповідається про цирульника Свирида Голохвостого, який намагається розбагатіти, одружившись із багатою міщанкою Пронею Сірко, і, водночас, залицяється до бідної

# data[].attributes.headline
Читай тут!!!

# data[].attributes.subject
Читай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
(Комедія із міщанського побиту з співами і танцями в 4-х діях)

ДІЙОВІ ЛЮДЕ:

П р о к і п С в и р и д о в и ч Сірко - міщанин, має крамницю.

Я в д о к і я П и л и п і в н а - його жінка.

П р о н я - дочка їх.

С е к л и т а Пилипівна Лимариха - сестра Сірчисі, перекупка.

Г а л я - її дочка.

Свирид Петрович Г о л о х в о с т и й - промотаний цилюрник.

Н а с т я

подруги Пронині, манірні.

Н а т а л к а /

X и м к а - наймичка у Сірків.

П и д о р а - поденщиця у Лимарихи.

С т е п а н Г л е й т ю к - був наймитом у Лимарихи, тепер слюсар.

М а р т а - бублейниця

У с т я - черевичниця гості у Лимарихи.

М е р о н і я - живе при монастирі /

Д в а б а с и

Й о с ь к а - жид.

К в а р т а л ь н и й , к а т е р и н щ и к, м і щ а н е і л ю д.

Дія перша

(Глибокий яр. Під горою наліво гарненький домик Сірків з садком; за ним баркан і знов якийсь садок і домик, направо - гора, баркан, а далі яр. На дальній горі видко Київ. Вечір.)

ВИХІД І

(П р о к і п С в и р и д о в и ч і Я в д о к і я П и л и п і в н а. Сидять на лавці біля дому.)

Я в д о к і я П и л и п і в н а. Бач, як сьогодні вечірню зарання одправили, ще й сонечко не зайшло! А то тим, що новий дячок гарно вичитує.

П р о к і п С в и р и д о в и ч . Чим же гарно?

Я в д о к і я П и л и п і в н а. Як чим? Голосно: словами, мов горохом, сипле.

П р о к і п С в и р и д о в и ч . Так, так! Як пустить язика, то він у його, як млинове колесо, тільки бр-р-р!.. І меле разом, і шеретує...

Я в д о к і я П и л и п і в н а. А твій старий мне, мне той язик, як баба вовну...

П р о к і п С в и р и д о в и ч . Прирівняй ще цього штокала до старого дячка! Той таки і чита по-стародавньому, по-божественному, а цей...

Я в д о к і я П и л и п і в н а. Заступається за свого шкарбуна тим, мабуть, що табакою поштує.

П р о к і п С в и р и д о в и ч . Так що ж, що поштує!

Я в д о к і я П и л и п і в н а. А то, що і в церкві заживаєш табаку, мов маненький...

П р о к і п С в и р и д о в и ч . Лопочи, лопочи; а ти заступаєшся за нового тим, що молодший.

Я в д о к і я П и л и п і в н а. Вигадай ще що!

П р о к і п С в и р и д о в и ч . Та й вигадаю!

Я в д о к і я П и л и п і в н а. От уже не люблю, як ти почнеш вигадувати та дратувати! (Одвернулась).

П р о к і п С в и р и д о в и ч . Ну, ну! Не сердься, моя старесенька, то я пожартував!

(Стара мовчить надуто.)

Не сердься-бо, моя сивесенька!

Я в д о к і я П и л и п і в н а. Та годі вже!

П р о к і п С в и р и д о в и ч . Чого годі? Хвалити бога, прожили вік у добрій згоді та лагоді, діждалися й свого ясного вечора... Да не зайдет сонце во гніві вашім...

Я в д о к і я П и л и п і в н а. Та я вже на тебе не сердюся! Тільки не вередуй.

П р о к і п С в и р и д о в и ч . Ні, ні, не буду. А нам таки справді нарікати ні на що: вік пройшов, лиха не зазнали, хоча й були хмарки, та господь хранив од тучі. Єсть на старість і шматок хліба, і закуток.

Я в д о к і я П и л и п і в н а. А працювали ж зате як, рук не складаючи!

П р о к і п С в и р и д о в и ч . То що ж! Хто дбає, той і має! Неперестанно трудітеся, да не увійдете в напасть! Аби чужого хліба не заїдали та з чужої кривавиці не користувалися!

Я в д о к і я П и л и п і в н а. Здається, уже на нас голубе, нікому й скаржитись!

П р о к і п С в и р и д о в и ч . А хто зна? Може, й нам перепала марно чужа копійка!

Я в д о к і я П и л и п і в н а. Як же гандлювати без того? То вже нехай бог проща! Нам же треба було дбати: дочка росла - єдиначка; треба було на посаг складати.

П р о к і п С в и р и д о в и ч . Та так, так... А наградив-таки нас господь дочкою - розумні!

Я в д о к і я П и л и п і в н а. І вже! Що розумні, так на весь Подол! Так не жалували ж на їх і грошей: у який кошт та наука увійшла - страх! Скільки отій мадамі до пенціона переплачено!

П р о к і п С в и р и д о в и ч . А за який час? Довго там побула?

Я в д о к і я П и л и п і в н а. Мало хіба? Аж три місяці! Ти б уже хотів свою рідну дитину запакувати у науку - на муку, аж до загину!

П р о к і п С в и р и д о в и ч . Я не про теє: мені ті пенціони і не до смаку, а коли гроші за рік заплачено, то треба було б принаймні за їх одсидіти!

Я в д о к і я П и л и п і в н а. Грошей шкода було, а дитини то ні" що за три місяці змарніла та знівечилась, хоч живою в труну клади! Там уже мало того, що науками вимучили, вимордували, та ще й голодом морили! Дитина не видержала й утекла!

П р о к і п С в и р и д о в и ч . То нічого: одпаслися ж дома; одно тільки негаразд...

Я в д о к і я П и л и п і в н а. Що там? Уже знов почав вередувати?

П р о к і п С в и р и д о в и ч . Та я й мовчатиму, а тільки той пенціон...

Я в д о к і я П и л и п і в н а. Що пенціон?

П р о к і п С в и р и д о в и ч . От тут у мене сидить! (Показує на потилицю).

Я в д о к і я П и л и п і в н а. Ти знову?

П р о к і п С в и р и д о в и ч (зітхнув). Та й мовчу ж!

Чути знавдалі гуртову пісню:

Не щебечи, соловейко,

На зорі раненько,

Не щебечи, манюсенький, Bis

Під вікном близенько! /

Я в д о к і я П и л и п і в н а. А славно співають! Я страх люблю хлоп'ячі співи!

П р о к і п С в и р и д о в и ч . Славно, славно! Затра неділя, а вони гукають.

Я в д о к і я П и л и п і в н а. А коли ж їм і погуляти, як не під свято! За будні натрудяться!

П р о к і п С в и р и д о в и ч . То й розходились би спати, а то й самі не сплять, і другим не дають... (Позіха).

Я в д о к і я П и л и п і в н а. То й іди ж собі спати, хто ж боронить?

П р о к і п С в и р и д о в и ч . Та я б уже такий, щоб і лягати, та Проні ж ждемо.

Я в д о к і я П и л и п і в н а. А правда, чого вони так забарились? Уже й ніч надворі; ти б пішов та знайшов їх!

П р о к і п С в и р и д о в и ч . Де ж я їх буду шукати? Та їх і кавалер проведе.

Я в д о к і я П и л и п і в н а. Та проведуть... кавалерів за ними, як полови за зерном, а все-таки страшно.

П р о к і п С в и р и д о в и ч . Не бійся - не маненькї. (Позіха здорово). Ой господи помилуй мене, грішного раба свого! (Знов позіха і хрестить рота). Чого це я так позіхаю?

Я в д о к і я П и л и п і в н а (позіха й собі). Оце! Ти позіхаєш, а я за тобою.

П р о к і п С в и р и д о в и ч (позіха знов). Пху на тебе, сатано! Позіхнув так, що трохи рот не роздерся!

Я в д о к і я П и л и п і в н а. Та затуляв би рота, а то так негарно дивитись, що й...

П р о к і п С в и р и д о в и ч . А ти думаєш, мені гарнодивитись, як ти роззявиш свою вершу?

Я в д о к і я П и л и п і в н а. З якого це часу з мого рота стала верша?

Прокіп Свиридович. Та хіба ж уже не пора?

Я в д о к і я П и л и п і в н а. Пху Пху! (Розсердившись,пішла).

П р о к і п С в и р и д о в и ч (почухав голову). Розсердилась моя старенька, розгнівалась; треба піти помиритись.(Виходить теж у ворота додому).

ВИХІД II

(Міщане, міщанки і хор.)

Хор (за коном, але ближче).

Твоя пісня дуже гарна,

Гарно ти співаєш:

Ти щасливий, спарувався Bis

І гніздечко маєш. /

(Через кін переходить кілька пар:- дівчата з хлопцями і самі дівчата; за остатніми уганя Голохвостий у циліндрі, піджаці,рукавичках. Полебезивши, одскакує до других.)

Г о л о х в о с т и й (до себе). А славні тут дівчатка-міщаночки, доложу вам: чистоє амбре! Думав, що знайду між ними ту, що коло Владимира бачив,- дак нема, а вона, здається, з цього кутка. От пипочка, що просто тільки - а-ах та пере-ах! Одно слово - канахветка, только смокчи! Трохи чи я даже не улюбився у єйо, чесне слово: просто з голови не йдьоть... Господи! Що ж це я? Чи не проґавив за нею главного предмета, Проні? От тобі й на! Побігти шукать. (Пішов хутко яром направо).

Хлопці, хор (входять на передній кін).

А я бідний, безталанний,

Без пари, без хати;

Не довелось мені в світі Bis

Весело співати! /

(Оддалеки чути, що гурт другий співає цю ж пісню.)

1-й б а с. А в нас баси кращі... у них як побиті горшки!

2-й б а с. Або як старі циганські решета!

У с і (сміються). А справді!

Хлопець. А який тепера хор найкращий? Чи семінарський, чи братський?

1-й б а с. Звичайно, братський.

2-й б а с. А я кажу - семінарський,

1-й б а с. Ба брешеш!

2-й б а с. Ба не брешу! В семінарському хорі сам Тарас як попре горою - го-го-го! Або Орест як посуне октавою - гур-р-р, аж гори дрижать!

1-й б а с. А в братському Кирило чого варт?

2-й б а с. Ну, що ж? Кирило, та й годі.

1-й б а с. Ет!

С т е п а н. А хто, по-вашому, панове, розумніший у, Києві: чи семінарист, чи академіст, чи університант?

Хлопець. Г о л о х в о с т и й!

С т е п а н (регоче). Ото ушкварив!

1-й б а с. Попав пальцем у небо!

Д е х т о. Найшов розумного на смітнику! Ха-ха!

Хлопець. А хто ж розумніший за його? Говорить помученому, що й не второпаєш!

С т е п а н. Чи у тебе часом не загублено якої клепки?

Хлопець. Чого ти присікався?

С т е п а н. Дивіться, люде добрі, що по-свинячому хрюка, то й розумніший, значить!

Д р у г і. Чого ж, справді, сміятись? Голохвостий, таки не взяв його кат, розумний, освічений таки паном діло і ходить, і говорить по-панському!

С т е п а н. Овва! Не бачила розкошів свиня, то й саж за палаці здався!

Д е х т о. Та годі вам за чортзна-що змагатись!

С т е п а н. І то правда, пху!

Д е х т о. Од міщан одстав, а до панів не пристав.

С т е п а н. Та як же! Натягне штани-галанці, узує чоботи на рипах, та ще напне на голову капелюха, та й дметься, як шкурат на огні! Які були у батька гроші - процвиндрив, а тепер що на йому, то й при йому!

1-й б а с. А так: батько його було на базарі голив та кров пускав, баньки ставив, то й копійка водилась, а він уже, бач, і цилюрню по-модньому...

С т е п а н. Не знаю, чи голить других, а що себе обголив- то так!

1-й б а с. А який ласун до дівчат, як зводить усіх--біда!

2-й б а с. Та то ж через теє С т е п а н на нього і гори верне.

Д е х т о. Боїться, значить, щоб не одбив дівчини.

С т е п а н. Одбив би я йому печінки!

Д р у г і. О! Він хваткий!

1-й б а с. А в тебе уже є коханка?

С т е п а н. Що ти їх слухаєш? Верзуть теревені!

Д е х т о. Єсть, єсть... 1-й б ас. А хто?

Х л о п е ц ь. Г а л я Лимаришина.

1-й б а с. Гарна? Хлопець. Чудо яка!

С т е п а н. Ти-бо мені, гляди, і честь знай, бо язика й полатати можна!

Х л о п е ц ь.

# data[].attributes.attachment_link.title
За двома зайцями - Михайло Старицький, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "За двома зайцями" (автор: Старицький Михайло Петрович). Читати повністю електронну книгу Михайло Старицький - За двома зайцями онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Можеш подивитися тут!!

# data[].attributes.subject
Можеш подивитися тут!!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Територія настрою

# data[].attributes.attachment_link.title
Сватання на Гончарівці онлайн українською мовою

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!!

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
АудіоКниги Українською

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Григорій Квітка-Основ’яненко

# data[].attributes.attachment_link.title
Сватання на Гончарівці - АудіоКниги Українською

# data[].attributes.attachment_link.description
Соціально-побутова комедія Григорія Квітки-Основ’яненка. В центрі твору постать дурнуватого, але багатого Стецька, який хоче одружитися з красивою й розумною дівчино, яка закохана у кріпака. Це могла би бути драма, але Квітка так вдало малює художні образи та ідеалізує їх, що в результаті усі герої

# data[].attributes.headline
Тут можеш прочитати повністю

# data[].attributes.subject
Тут можеш прочитати повністю

# data[].attributes.attachment_link.title
Сватання на Гончарівці — Григорій Квітка-Основ’яненко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Сватання на Гончарівці” (автор: Квітка-Основ‘яненко Григорій Федорович). Читати повністю електронну книгу Григорій Квітка-Основ’яненко — Сватання на Гончарівці онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
За рекомендацією програми читай тут !!Скорочено!!

# data[].attributes.subject
За рекомендацією програми читай тут !!Скорочено!!

# data[].attributes.attachment_link.title
Григорій Квітка-Основ’яненко — Сватання на Гончарівці (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати скорочено ”Сватання на Гончарівці (скорочено)” (автор: Квітка-Основ’яненко Григорій Федорович). Стислий переказ сюжету, опис ключових подій та змісту твору скорочено в Бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Розділ І. Механічне серце

1861, Львів

У вітряний похмурий день, четвертого листопада, до щойно побудованого львівського вокзалу першим потягом із Перемишля прибув пан у дорогому сюртуку, краватці- метелику та картатих штанях. Його права рука з пещеними пальцями лежала на руків'ї ціпка, зробленому як позолочена голова шимпанзе, а лівою пан притримував капелюха, коли сходив на перон.

Поїзд зустрічав оркестр та міські чиновники. Гіркуватий дим та гаряча пара з локомотива линули вгору, під металеве склепіння з блискучими заклепками. Пан усміхнувся міським урядникам, скинувши капелюха, але ні з ким не заводив розмови і скоро загубився в натовпі, що вітав початок залізничного руху.

За чверть години пан уже їхав у електричному кебі, в якому водій сидів високо й позаду салону, а пасажирові відкривалася чудова панорама міського життя: ще здалеку привертав увагу дирижабль, що висів просто над центральною площею, і до якого вряди-годи курсувала екскурсійна плетена гондола. На бруківці впереміш рухалися важкі кінні повозки із ринковим крамом, віслюки тягнули таратайки, навантажені буряками й морквою, значно рідше траплялися масивні парові екіпажі, що везли заможну публіку, або ж поліційні самоходки, в яких, навпаки, тільки водій мав відносний комфорт, а решта охоронців порядку мали звисати над дорогою, ухопившись за спеціальне поруччя.

Навколо готелю "Жорж" чатували носії багажу: геть усі інваліди воєн, яким коштом цісарського уряду було даровано механічні протези. Із латунними руками, які вони натирали, немов лицарські обладунки, - до блиску, рипучими механічними ногами, на візках, що рухалися під дією трибів та пружин, носії підсувалися до чергового можливого клієнта, що розраховувався із візницею та мав намір оселитися в готелі.

Пан, що прибув із Заходу, поглянув у їхні очі: у когось були сірі, у когось - майже безколірні, у когось - густі й карі, мов свіжий чай, а в когось одне око було застигле, скам'яніле, немов побачило щось таке, від чого неможливо було відірватися. У пана зовсім не було багажу, але він кинув кожному з носіїв по монеті, і вони мовчки проводжали його до дверей готелю, рухаючись слідом, немов почесний ескорт.

У "Жоржі" на пана чекали. Поштивий служка на рецепції вклонився та проводив прибульця до ліфта, що зовні був увесь у заклепках, лишень значно менших, ніж на опорах нового залізничного вокзалу. На третьому поверсі служка відчинив двері кабіни, оббиті зсередини дутою червоною шкірою, і пан опинився в просторій залі, до якої денне світло потрапляло крізь засклену стелю. Назустріч йому з-за столу підвелися двоє інших багато вбраних чоловіків, і всі навзаєм вклонилися:

- На цей раз пан із Заходу прибув вчасно, - сказав пан із азійськими рисами обличчя, але теж убраний по-євро- пейськи: поверх сорочки мав камізельку, а на шиї модну хустку.

- Технічний прогрес просувається швидше, ніж можна було уявити, - відказав на таке не надто чемне привітання новоприбулий. - Шлях з Берліна до Відня забрав лише шість годин. Ще два роки тому слід було торохкотіти три дні!

- Епоха механіки! - подав голос третій пан. Він був із широкою бородою, мав прямий ніс із легкою горбинкою, а з камізельки йому опускався до кишені золотий годинниковий ланцюжок. Очі пана були глибоко синіми, немов морозяне небо Півночі. Від того погляд його здавався холодним, хоча дивним чином вабив. - Пара рухає світом. Дирижабль летить до Нового Йорка за три доби! Подумати тільки! Пароплав ішов туди два тижні!

- Ваша правда, панове, цікаві часи, - сухо сказав чоловік зі Сходу та підсунув стільця до столика, за яким товариство засідало. На столику було три бокали та пляшка шампанського у срібному відерку з льодом.

Раптом над ними промайнула тінь, і всі троє позадирали голови. Крізь дахові вікна легко було помітити силует великого шуліки, що кружляв над містом.

- Шуліка - це вражає і наводить ляк! - засміявся пан із Півночі. - Мені видається, він спостерігає за нами!

-Подейкують, дух старого Темуджина випорпав руку із вічної мерзлоти та передає всім вітання, - сказав пан зі Сходу.

-Останнім часом знов підводить голову всіляка чортівня, - завважив пан із Заходу. - Ви чули? Галицькі опирі знов шукають, де прилаштувати свої грішні душі. Бажано безкоштовно та гуртом.

-А що сталося з їх попереднім помешканням? - спитав пан зі Сходу.

-Господар, як водиться, сам переселився в кращий світ. Кажуть, опирі тепер сидять під землею, пиячать та страшенно вередують.

- Коли душа не тримається тіла, то й характер псується, - погладив свою бороду чоловік із Півночі. - А зіпсуті характери спричиняють непорозуміння, які виливаються у суперечки, конфлікти, бійки та навіть війни.

-Невже ви вірите, пане, що знов розпочнеться війна між Північчю, Заходом та Сходом? - з награним здивуванням запитав чоловік із Заходу і раптом щосили вперіщив пана зі Сходу по чолі своїм ціпком. Пан зі Сходу заточився й упав, перекинув столика. Шматки битого скла та колотої криги розлетілися підлогою.

Негайно пан з Півночі дістав з-за пазухи невелику сокирку й ударив нею пана із Заходу в груди, від чого на сюртук та камізельку того бризнула кров, а сам пан відразу обм'як та сів долі. Переляканий служка, що мав догоджати панам, прошмигнув попід стінкою та вискочив геть із зали.

Цієї миті гримнув постріл: пан зі Сходу, лежачи в уламках скла та льоду, тримав у руці маленького револьвера. Куля пробила піджак пана з Півночі там, де серце, і він тяжко впав долілиць, перекидаючи стільці.

Пан зі Сходу вмочив пальці у кров з рани на чолі, поглянув на них та знову знепритомнів. Пан із Заходу, сидячи на мармуровій долівці, спробував підвестися, спираючись на свого ціпка, але не зміг. Тоді поглянув у рубінові очі мавпи на руків'ї:

- Ось так усе й буде: знову всі розійдуться без переможця!

Пан зі Сходу ще подавав ознаки життя, хоч і стікав кров'ю: судомно хапав повітря та намагався затулити долонею рану. Пан із Півночі лежав долілиць нерухомо, лише на його правиці посмикувався безіменний палець із великою каблучкою, прикрашеною зеленкавим діамантом.

-Нашим душам теж би придалося десь сховатися, - сказав чоловік із Заходу. - Невже в пальцях?

Шуліка, що кружляв у небі над Львовом, усе це добре бачив. Він чув, як грали на Ринку вуличні музики, що невтомно крутили ручки своїх катеринок та дмухали в мідні труби. Він навіть завважив, як добре вбраний міщанин залицявся до панянки в модному капелюшкові, що закликала заходити до крамниці солодощів. Він узяв її руку, аби поцілувати, але раптом відсахнувся: під білою рукавичкою був холодний метал.

1844, Київська губернія

Ранньої осені 1844 року, коли сонце таки пірнуло за чорний обрій (а видавалося, що так і не впаде, затримається надовго), попід Корсунем, з'їхавши на запилене узбіччя, зупинилася валка важких возів - маж. У кожний було запряжено по двоє або по четверо волів, які, зупинившись, зітхали, аж ніби стогнучи. Сьогодні вони подолали понад сотню верст і мали подолати ще стільки ж гаком завтра, аби доставити вантаж лящів, судака та стерляді, лискучої спритної щуки та банькатих чорноморських бичків - кожен розміром як обсмажене курча - до Києва на торго- висько. Чумаки поскидали свої сірі від пороху сорочки, під якими ховали круто прокопчені тіла, знімали упряж із зажурених волів, плескали їх дружньо по м'яких боках, зганяючи хмари мух, давали пастися, кидали ячмінь. Чумаки були приземкуваті, міцно збудовані, мали великі долоні з короткими пальцями та майже чорну шкіру. На обличчях біліли висушені, мов сіно, вуса та білки очей зі зморшками усмішок. Вряди-годи блискали ряди зубів, жовтих від тютюну. Чумаки спокійно порядкували, облаштовуючи нашвидкуруч табір. Один розкладав вогнище із сухостою. Другий викидав із діжки слизьких рибин зі зляканими очима, і вони негайно вкривалися порохом на узбіччі, начеб шаром борошна. Невдовзі мала бути вечеря, а ще вдосвіта після нетривалого сну чумаки планували вирушити далі.

Один із них - меткий, жилавий, із випнутими вилицями та зосередженим поглядом - дістав з воза ослінчика та поставив біля вола з поламаним рогом. Чумак зняв з тварини велике рядно, що було вчеплене до упряжі простими дерев'яними застібками, і під ним стало видно великого просмоленого корка, яким крутий бік вола був закоркований, наче велетенська діжа. Чумак обережно витяг його та обтер ганчіркою, тоді запалив від вогню, що розгорався, смолоскип та зазирнув усередину вола. Там побачив малі й великі шестірні, обляпані мастилом, які тепер, коли віл пасся, майже не рухалися і ледь поблискували. Під шкірою вола був начеб великий годинниковий механізм, що ніяк не заважав тварині, а можливо, був призначений допомогти їй у важкій нелюдській праці.

Побратими завели повільно "Новий край" натри голоси:

Як спочине день.

Як ніч розіллється,

Підемо в новий край,

У новий край, де печалі нема,

Де журба сміється.

Журба сміється.

Як лелеки у вирій,

Минаючи бурі,

Так і ми у новий край.

Новий край, де старий козак

Люльку курить.

Люльку курить...

Чумак узяв відро з густим чорним дьогтем для змащування осей і трав'яним пензликом похляпав на механізм.

- Та ти хоч все залий, Охріме, до Києва як до неба рачки! - крикнули йому від вогнища, де жадібні язики полум'я вже жваво лизали чорний казан.

- А я й не беруся, - розважливо відказав Охрім, закорковуючи назад свого вола. - У Стеблеві є один старий священик. Він зробить.

- Ага, бісів повиганяє, - від товариства біля вогнища лине щирий регіт.

- Уже й отаман згоду дав, - навіть на секунду не знічується Охрим. - їдемо зрання, тут і десяти верст немає.

- Та тут усі двадцять, небораче! - і знову регіт.

Повечерявши юшкою, чоловіки поснули, лише вартовий довго вдивлявся у небо, а тоді й сам запозіхав і прихилився спиною до верби. Воли паслися, а небо вдалині над обрієм ніби сивіло далеким невловимим світлом. Коли котрийсь із волів піднімав свою велику голову від пасовиська, в його зіницях теж відблискував той вогонь.

***

Пан Головінський був надзвичайно лютий, вистрибнув з брички, сильно відштовхнувшись руками, аж похитнулася, за ним на землю важко скочило двоє гайдучків-служок.

# data[].attributes.attachment_link.title
Нечуй. Немов. Небач (уривок) - Петро Яценко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Нечуй. Немов. Небач (уривок)" (автор: Яценко Петро Олександрович). Читати повністю електронну книгу Петро Яценко - Нечуй. Немов. Небач (уривок) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
АудіоКниги Українською

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Микола Джеря - правдива історія українського народу часів панщини.
Микола народився в бідній сім'ї, одружився з сиротою. Так і бідувала родина.
Микола був нескорений, справедливий, і в душі вільний, хоч, як і всі, був фактично рабом пана.
За непослух, за висловлення власної думки його мали заслати в москалі.

От тут і починаються поневіряння майже довжиною в життя бурлака Миколи.

Книга - правда про життя, українська класика, з якою варто знайомитися усім українцям.

Також на сайті Ви можете прослухати книгу "Микола Джеря" у виконанні Наталії Сумської

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола джеря аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола джеря слухати

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола джеря онлайн

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван нечуй-левицький микола джеря аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Іван Нечуй-Левицький

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Гість Александр

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Гість Анатолій

# data[].attributes.attachment_link.title
Нечуй-Левицький Іван - Микола Джеря

# data[].attributes.attachment_link.description
Микола Джеря - правдива історія українського народу часів панщини. Микола народився в бідній сім'ї, одружився з сиротою. Так і бідувала родина. Микола був нескорений, справедливий, і в душі вільний, хоч, як і всі, був фактично рабом пана. За непослух, за висловлення власної думки його мали заслати

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Нечуй-Левицький — Микола Джеря (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати скорочено ”Микола Джеря (скорочено)” (автор: Нечуй-Левицький Іван Семенович). Стислий переказ сюжету, опис ключових подій та змісту твору скорочено в Бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Буктрейлер!!!Ознайомся.

# data[].attributes.subject
Буктрейлер!!!Ознайомся.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
DZHERELO / Українське кіно

# data[].attributes.attachment_link.title
Джеря | Офіційний тизер / 2020 | UA

# data[].attributes.headline
Перглянь екранізацію

# data[].attributes.subject
Перглянь екранізацію

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Михайло Войтик

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко 'Причинна'

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Державне агентство України з питань кіно

# data[].attributes.attachment_link.title
Причинна/Трейлер

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!1

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!1

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Все для учителя

# data[].attributes.attachment_link.title
"Причинна - "Тарас Шевченко

# data[].attributes.headline
Чи знаєш на кого може петворитися дівчина із туги??Прочитай

# data[].attributes.subject
Чи знаєш на кого може петворитися дівчина із туги??Прочитай

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Реве та стогне Дніпр широкий,
Сердитий вітер завива,
Додолу верби гне високі,
Горами хвилю підійма.
І блідний місяць на ту пору
Із хмари де-де виглядав,
Неначе човен в синім морі,
То виринав, то потопав.
Ще треті півні не співали,
Ніхто нігде не гомонів,
Сичі в гаю перекликались,
Та ясен раз у раз скрипів.

В таку добу під горою,
Біля того гаю,
Що чорніє над водою,
Щось біле блукає.
Може, вийшла русалонька
Матері шукати,
А може, жде козаченька,
Щоб залоскотати.
Не русалонька блукає:
То дівчина ходить,
Й сама не зна (бо причинна),
Що такеє робить.
Так ворожка поробила,
Щоб менше скучала,
Щоб, бач, ходя опівночі,
Спала й виглядала
Козаченька молодого,
Що торік покинув.

Обіщався вернутися,
Та, мабуть, і згинув!
Не китайкою покрились
Козацькії очі,
Не вимили біле личко
Слізоньки дівочі:
Орел вийняв карі очі
На чужому полі,
Біле тіло вовки з'їли, -
Така його доля.
Дарма щоніч дівчинонька
Його виглядає.
Не вернеться чорнобривий
Та й не привітає,
Не розплете довгу косу,
Хустку не зав'яже,
Не на ліжко - в домовину
Сиротою ляже!

Така її доля... О боже мій милий!
За що ж ти караєш її, молоду?
За те, що так щиро вона полюбила
Козацькії очі?.. Прости сироту!
Кого ж їй любити? Ні батька, ні неньки;
Одна, як та пташка в далекім краю.
Пошли ж ти їй долю, - вона молоденька,
Бо люде чужії її засміють.
Чи винна ж голубка, що голуба любить?
Чи винен той голуб, що сокіл убив?
Сумує, воркує, білим світом нудить,
Літає, шукає, дума - заблудив.
Щаслива голубка: високо літає,
Полине до бога - милого питать.
Кого ж сиротина, кого запитає,
І хто їй розкаже, і хто теє знає,
Де милий ночує: чи в темному гаю,
Чи в бистрім Дунаю коня напува,
Чи, може, з другою, другую кохає,
її, чорнобриву, уже забува?
Якби-то далися орлинії крила,
За синім би морем милого знайшла;
Живого б любила. Другу б задушила,
А до неживого у яму б лягла.
Не так серце любить, щоб з ким поділиться,
Не так воно хоче, як бог нам дає:
Воно жить не хоче, не хоче журиться.
"Журись", - каже думка, жалю завдає.
О боже мій милий! така твоя воля,
Таке її щастя, така її доля!

Вона все ходить, з уст ні пари.
Широкий Дніпр не гомонить:
Розбивши вітер чорні хмари,
Ліг біля моря одпочить,
А з неба місяць так і сяє;
І над водою, і над гаєм,
Кругом, як в усі, все мовчить.
Аж гульк - з Дніпра повиринали
Малії діти, сміючись.
"Ходімо гріться! - закричали. -
Зійшло вже сонце!" (Голі скрізь:
З осоки коси, бо дівчата).

"Чи всі ви тута? - кличе мати.
Ходім шукати вечерять.
Пограємось, погуляймо
Та пісеньку заспіваймо:
Ух! ух!
Солом'яний дух, дух!
Мене мати породила,
Нехрещену положила.
Місяченьку!
Наш голубоньку!
Ходи до нас вечеряти:
У нас козак в очереті,
В очереті, в осоці,
Срібний перстень на руці;
Молоденький, чорнобровий;
Знайшли вчора у діброві.
Світи довше в чистім полі,
Щоб нагулятись доволі.
Поки відьми ще літають,
Поки півні не співають,
Посвіти нам... Он щось ходить!
Он під дубом щось там робить.
Ух! ух!
Солом'яний дух, дух!
Мене мати породила,
Нехрещену положила".

Зареготались нехрещені...
Гай обізвався; галас, зик,
Орда мов ріже. Мов скажені,
Летять до дуба... нічичирк...
Схаменулись нехреіцені,
Дивляться - мелькає,
Щось лізе вверх по стовбуру
До самого краю.
Ото ж тая дівчинонька,
Що сонна блудила:
Отаку-то їй причину
Ворожка зробила!
На самий верх на гіллячці
Стала... в серце коле!
Подивилась на всі боки
Та й лізе додолу.
Кругом дуба русалоньки
Мовчки дожидали;
Взяли її, сердешную,
Та й залоскотали.
Довго, довго дивовались
На її уроду...
Треті півні: кукуріку! -
Шелеснули в воду.
Защебетав жайворонок,
Угору летючи;
Закувала зозуленька,
На дубу сидячи;
Защебетав соловейко -
Пішла луна гаєм;
Червоніє за горою;
Плугатар співає.
Чорніє гай над водою,
Де ляхи ходили;
Засиніли понад Дніпром
Високі могили;
Пішов шелест по діброві;
Шепчуть густі лози.
А дівчина спить під дубом
При битій дорозі.
Знать, добре спить, що не чує,
Як кує зозуля,
Що не лічить, чи довго жить...
Знать, добре заснула.

А тим часом із діброви
Козак виїжджає;
Під ним коник вороненький
Насилу ступає.
"Ізнемігся, товаришу!
Сьогодні спочинем:
Близько хата, де дівчина
Ворота одчинить.
А може, вже одчинила
Не мені, другому...
Швидше, коню, швидше, коню,
Поспішай додому!"
Утомився вороненький,
Іде, спотикнеться, -
Коло серця козацького
Як гадина в'ється.
"Ось і дуб той кучерявий...
Вона! Боже милий!
Бач, заснула виглядавши,
Моя сизокрила!"
Кинув коня та до неї:
"Боже ти мій, боже!"
Кличе її та цілує...
Ні, вже не поможе!
"За що ж вони розлучили
Мене із тобою?"
Зареготавсь, розігнався -
Та в дуб головою!

Ідуть дівчата в поле жати
Та, знай, співають ідучи:
Як проводжала сина мати,
Як бивсь татарин уночі.
Ідуть - під дубом зелененьким
Кінь замордований стоїть,
А біля його молоденький
Козак та дівчина лежить.
Цікаві (нігде правди діти)
Підкралися, щоб ізлякать;
Коли подивляться, що вбитий, -
З переполоху ну втікать!

Збиралися подруженьки,
Слізоньки втирають;
Збиралися товариші
Та ями копають;
Прийшли попи з корогвами,
Задзвонили дзвони.
Поховали громадою
Як слід, по закону.
Насипали край дороги
Дві могили в житі.
Нема кому запитати,
За що їх убито?
Посадили над козаком
Явір та ялину,
А в головах у дівчини
Червону калину.
Прилітає зозуленька
Над ними кувати;
Прилітає соловейко
Щоніч щебетати;
Виспівує та щебече,
Поки місяць зійде,
Поки тії русалоньки
З Дніпра грітись вийдуть.

[1837, С.-Петербург]

# data[].attributes.attachment_link.title
Причинна - Тарас Шевченко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Причинна" (автор: Шевченко Тарас Григорович). Читати повністю електронну книгу Тарас Шевченко - Причинна онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Сірко Великий Характерник. Марія Морозенко. (Частина 1 та частина 2). Аудіокнига.

# data[].attributes.headline
Чиатй тут про великого українського гетьмана!!!Який не тільки у бою був славним!!

# data[].attributes.subject
Чиатй тут про великого українського гетьмана!!!Який не тільки у бою був славним!!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Життя Івана Сірка овіяне легендами і сповнене карколомних пригод. Він народився незвичайною дитиною, з особливим даром характерництва, що допоміг йому здобути багато перемог, і передусім - над собою. Ця книжка так само перемога. Перемога письменниці Марії Морозенко в конкурсі рукописів "Українська сила". Читайте першу книгу про Великого Характерника і пам'ятайте: ми українці, нація сильних!
ІВАН СІРКО - ВЕЛИКИЙ ХАРАКТЕРНИК

Недільного ранку на мерефському цвинтарі було людно. Громадою хоронили Килину Морозиху, ту, якій завдячувала життям мало не третина поселенців. Мотузка, вкладена до труни, щедрими вузликами точно вказувала на кількість прийнятих повитухою немовлят. Усі ці вузли зав'язала вона сама.
Не було поміж них одного, останнього. Ніхто не зважився закінчити справу за неї.
На цвинтар вервечкою тяглися люди. Підійшов до натовпу і Дмитро Половець. Високий, ставний, широкоплечий, достоту такий, як усі чоловіки цього славного козацького роду.

Дмитро Половець став біля труни, перехрестився, поклав до неї білий домотканий рушник. Після цього чемно вклонився до людей, став поміж них.

З виду все той же чоловік, яким був кілька днів тому, та все ж не такий, як завше. Це вже люди, які знають один одного змалечку, спостерегли відразу. Видавали його зіщулені плечі, а ще, немов не свій, а чужий, позичений на торжку погляд - стрільнув гострими очима по натовпу і відвів їх убік. Щось не давало йому дивитися людям в очі прямо.
Стояв Дмитро Половець між людьми, яких знав із найперших своїх кроків по цій землі, і почувався між ними чужим. Гострими очима виуджував з натовпу косі погляди, вдавав, що не помічає їх. Ніхто не підходив до нього. Ніхто не перекинувся й словом із ним. Він теж мовчав. Та люди і без слів знали, чого так незатишно було цьому чоловікові на мерефському цвинтарі. Винуватець його неспокою лежав у вербовій люлечці, підвішеній попід сволоком дерев'яної хати Половців.
Поміж людей обачним вужем повз шепіт: "Баба Килина - перша жертва того...", "Служниця втекла з хати, не хоче бавити дияволеня", "Кажуть, що воно пиріг вчора з'їло. Подумати тільки, день, як народилося, а жує, мов однорічне дитя", "Зуби - то перший знак лихого вбивці. Матимемо з ним велике зло", "Ой недарма ж Половчиха над ним плаче, сказано ж, горе, а не втіха"...
Все, все це - і правду, і домисли, чує Дмитро Половець, низько на груди хилить рано посивілу голову, почуваючись й сам винним у смерті Килини Морозихи. Його ж син, його рідна кров, народилася при цьому.
Мовчить славний козак Дмитро Половець, чуючи нарікання обурених людей. Та й що тут казати - дві ночі поспіль відмучився в жахітті розжарених думок. Не спав ані крихти. Знав, добре знав мерефських поселенців - у думках гострих, як бритва, в справах непорушних, як сталь. Передчував, що буде потім, щойно похоронять Морозиху. Відав гаразд, як то воно буде після. Обдумував удень і вночі, що робити і що казати тієї миті, коли станеться те, до чого йдеться, що має неминуче статися.
Дивиться Дмитро Половець поверх людей, думає про своє: "Знаю я, добре знаю, що в головах мереф'ян. Он вони стоять біля покійниці сумирні та тихі. Молода повитуха прив'язує до пояса померлої хустинку з маком, нагадавши всім, що без цього пупорізку не можна опускати в яму - нападуть на тому світі на неї душі померлих, які вже відмучилися в земному житті, на яке благословила їх баба, не матиме вона чим захиститися. Думає, мабуть, і ця вже за себе. Плаче. Інший чоловік вкладає збоку труни палицю. Побожно хрестяться. Облудні! Щойно поставлять на могилі дубовий хрест, візьмуться до своєї чорної справи. Вони, здається, тільки й чекають скорішого захоронения, щоб учинити свій суд над немічним немовлям. Нехай ні слова про це не сказано. На похороні про це не мовиться. Тут має бути спокій. Але те, що ледь-ледь притихло, скоро й пробудиться. Та нехай тільки спробують. Пізнають - Дмитро Половець ще козак ого-го! Сина на поталу не віддасть. Дарма, що не спав дві ночі поспіль. Та й не спав недарма. Відтепер напевно видно і ясно, що робити, коли розбурхана юрба кинеться у двір"...

Сім років, як одна доба, збігли клечальними святками із пагорбів, опустилися в долину зеленим цвітом, щоб наповнити навколишній світ магією купальського вечора.
Щойно сонце закотилося за пологі мерефські схили, занурилося промінням глибоко в землю, наповнивши її своєю жагучою таємничою силою, на вулицях села залунали дзвінкі дівочі голоси:
Гей, око Лада, леле Ладове,
Гей, око Лада, ніч пропадає,
Бо око Лада з води виходить,
Ладове свято нам приносить...
Звуки магічних пісень - як отой ярий жар-цвіт, безжально потоптаний ногами чужинців, понівечений пожарищем неприйняття та осуду церковних приписів, а все ж незборений часом та невідворотними перепонами. Звуки чарівних купальських пісень рвучко виринають із глибокої, немов студене дно криниці, давнини, пробуджують вечорову тишу, пориваються у притихлі двори, палючим спалахом перекочуються за пороги хат, щоб діткнутися сердець мелодійним сяйвом, навернути зачерствілі душі до тисячолітніх прадавніх джерел, не замулених відчуженням та відхрещенням рідновір'я.
Купальського вечора усі люди стають іншими. Та й не дивно. У час великого сонцевороту погідне сонце, відкривши золотаво-промінну браму, наближає думки до осяяних ласкою небес. Недарма ж мудрі старці вимовляють обнадійливо: "І все, що попроситься в гарну пору, збудеться". Бо не може бути інакше. Чудодійної купальської ночі сам Купайло, викликаний із позачасся, благословляє зрілість усього, що проростає на землі, а затим усіх людей щедро наділяє любов'ю до життя. "І тоді природа стає ближчою до людини, а людина почувається невіддільною від матінки-природи", - так переповідають старші мереф'яни допитливій малечі, обдаровуючи невгамовних пестунів збереженими оповідками про свято Купала. У цих розмовах нестримна радість великого свята, віднедавна потьмарена настановами всюдисущого дяка та його закликами цуратися "всяких неподобних гуляній сатанинських", виривається на волю, блиском струменіє в очах молоді, відбивається в осяйних оченятах малечі. Купайло не оминає нікого.
Семирічного Івана Половця магічне свято сонцевороту теж не залишає осторонь. Він ще зранку не має спокою. Замучивши матір допитуванням про купальські забави, хлопець раз по раз вибігає до воріт. Йому не сидиться на місці.
Дівочі пісні мимоволі розбурхують його кров, картаючи:

А наші хлопці недбайливці -
Не поставили купайлиці.
Ой, якби вони про нас дбали,
Нам купайлицю вирубали.
Нам купайлицю вирубали,
Нас на вулицю викликали.
А наші хлопці недбайливці -
Не поставили купайлиці...

Іванко їв прохололу кашу. Вона зовсім не смакувала йому. Але він не хотів завдавати прикрощів своїй мамі. Пережовуючи холодні кавалки, мало не плакав від гірких, немов залежане масло, цілком не дитячих, думок. Йому так хотілося побігти до купальської ватри, стрибнути разом з іншими через вогонь, показати всім-всім людям, що він такий, як інший, і ніякої відміни у ньому немає. Але ж мати не пускала його нікуди. Міркуючи невтішно про своє, Іванко мало що не вдавився кашею, коли нараз почув над собою:

- То ти так, аж до сліз, хочеш до купальської ватри, сину?
Малий аж стрепенувся на ці слова:
- Дуже! Дуже хочу! - сяючим блиском пригорнувся до маминих очей, мало ще вірячи у те, що почув слідом за материнським важким зітханням:
- Біжи, Іванку.
Зачувши ці слова, зраділий хлопець притьмом став на лаву, подячно поцілував заплакане Маріїне чоло. Легкі зморшки на материному лиці розгладилися тихим усміхом.
Розвеселілий Іванко, аби тільки матір не передумала, прожогом кинувся до порогу. Услід йому злинуло застережне:
- Але гляди мені, не барися довго. Йтимуть сусідські хлопці додому - з ними й повертайся. Не блукай до півночі.
- Добре! - гукнув вже за порогом. І тільки його й бачили!

До самого ранку блукала лісом Половчиха, роз'ятрюючи своє серце, полохаючи мимоволі тих, хто порвався сюди за іншим. Зустрівся їй в лісі не один сміливець, який пробирався поміж дерев, вишукуючи таємний цвіт папороті.

І хоча вона не заговорювала ні з ким, бо ж знала: той, хто бажає зірвати квітку долі, не має права на слово, аж доки не дістане з лона землі бажаного, - все ж, там, де проходила вона, відбивалося болючим стогоном:
- Іванку, ти де-е-е?!
Вранці, вийшовши із хащі, притьмом подалася додому: "А що, коли син вже у хаті, а я тут блукаю, як потороча".
Засміялася своїй щасливій думці, кинулася бігти полем до хат. Так, наче не вона щойно заледве плелася лісом, зморена довгим нічним блуканням.

СІРИЙ ПОБРАТИМ

Так і не домоглися батьки правди про Іванкові блукання. Розпитування і погрози нічого не дали.

- Ет, - зрештою махнув рукою Дмитро, - головне, що вернувся цілий додому. Де вже блукав, то така справа - схоче колись, розкаже все сам.
Половчиха підтримала чоловіка:
- Авжеж, що так. Що вже про те питати? Може, малий злякався чогось в мандрівці своїй? Коли так, то зовсім не треба розпитувати. Вдруге, далебі, не побереться з рідного двору.
- Хай тільки спробує! - погрозливо застеріг батько. - А ти жінко, гляди мені, щоб більше цього не траплялося. Бережи сина, один він у нас.
- Та хіба ж я ворог своїй дитині? - з Маріїних очей покотилися рясні ручаї сліз...

Іван мало переймався турботами старших Половців. У той час, коли батьки пообідньої пори сиділи під грушею, обмірковуючи історію з його блуканням, він мав своє заняття у дворі - одягнувши на голову привезену батьком "прямісінько із Січі" козацьку шапку, втішаючись цим бажаним подарунком, грався із Сірим. Так він назвав вовченятко, заледве вмовивши батьків залишити звіра в себе.

І хоч це вдалося йому ой як не легко, все ж навчити сірого побратима "просити" виявилося складнішим. Проморивши вовченя голодом, не поклавши зранку в миску аніякої їжі, хлопець піднімав угору шмат солонини, змушуючи Сірого тягнутися за рукою. Одначе вовк все ніяк не піддавався муштрі. Дивився жадібно на смаковитий кусень, крутився під ногами хлопця, жалібно завивав. Іван підніс солонину до носа свого норовливого "учня":
- Чуєш, як смачно пахне? Хочеш мати, стань на задні лапки і попроси.
- Та не муч ти бідолаху! - краєм ока батько спостерігав за вправами сина.
- Я не мучу, а вчу, - запевнив хлопець.
- Де ж це не мучиш, коли голодного змушуєш дибки ставати? - не втрималася мати й собі.
- Ой, мамо, не знаєте, а кажете! Якщо я нагодую Сірого, то він не схоче зовсім слухати моєї команди.
- Ти диви, який розумник! - Марія не стримала подиву. - Ліпше матері усе гаразд знає.
- То знатимемо тепер і ми, жінко, - примруживши хитро очі, зауважив Дмитро. - Щоб син слухався нас, треба он що робити - не давати йому обідати. Так, сину?
- Та то не для людей, - шморгнув носом Іван. - Так тільки звірі піддаються.
І немов на підтвердження його слів, вовченя, порвавшись за солониною, стало на задні лапки.
- Ось бачите?! Бачите?! - хлопець аж завертівся на місці від великої радості.

У березні 1624 року славне запорозьке козацтво, з гетьманом Дорошенком на чолі, здійснило морський похід на Кафу. Щойно збудована флотилія з вісімдесяти чайок спустилась на води Чорного моря і рушила до берегів Босфору.
Добре пошарпавши обидва береги, захопивши при цьому чимало зброї й довівши до переляку Царгород, запорожці без втрат повернулися додому.
Головним завданням походу було скріплення стосунків із кримським ханом Шагін-Гереєм у боротьбі проти турків. Самі ж козаки давали польським комісарам зовсім заплутані пояснення - мовляв, до Криму занесла їх хвиля, коли вони прибилися до донських козаків, щоб разом із ними в морі погуляти. Потрапивши в біду, мусили найнятися у військо Шагін-Герея, який за гарний кошт закликав їх на службу. По війні відправив хан додому їх із честю, нагородивши щедро за вірну службу. Разом із козацтвом повернулися на Запорожжя й сімсот бранців, які перебували в Криму.

Якби Іван Дуб гаразд знав хлопця, якого він надумав залякати небезпеками біля порогів, то, мабуть, додав би до своєї розповіді ще чимало всіляких страхів. Хоча й всім тим навряд чи би настрашив малолітнього відчайдуха...

Відколи Іван Половець знайшов у лісі квітку папороті, щось незбагненне коїлося з ним. Хлопець усе не міг всидіти на місці. Нудячись у Мерефі, поривався з рідного дому. Батькам додавав він цим чимало клопоту. Іноді знаходили його за селом, біля пастухів, в інший час - на сусідньому хуторі, а було й таке, що виловлювали з мандрів на далекі села. За це його не раз було добре бито вербовими різками, а сірого друга, якого незмінно хлопець брав із собою, посаджено на ланцюг.

Однак і після всього цього хлопець не давав батькам обіцянок більше не пориватися в мандри. Він не міг не робити того, що було сильнішим за нього. Те, що прокидалося день за днем в його серці, було незнане й чуже. Управляти ним він не міг. Почувався так, наче іще хтось, значно сильніший, поселився в ньому, і доки він не дізнається, хто це, доти й не знатиме спокою. Найстрашнішим було те, що пізнати "чужинця в собі" сам він не міг. Почував, що йому потрібна допомога. Але де її шукати, теж не знав.
І доки він мучився цим, боячись хоча б комусь відкрити страшну свою правду, невідома сила день за днем все сильніше тягла його за собою. І він блукав, як потороча, слідуючи за поривом, не знаючи, чого й куди. Його дивакуватість відштовхувала людей. Не дивно, що мереф'яни не раз перешіптувалися, мовляв, у цьому хлопцеві поселився нечистий.
Іван Половець почувався в Мерефі незатишно. Він був тут чужим. Єдиною близькою людиною з-поміж усіх людей, окрім батьків, був хіба що його хресний, Михайло Діброва. Від нього малий перейняв чимало - навчився плести із лози всілякі ужиткові дрібниці, скакати на коні, розкладати ватру. Цей чоловік мав на нього великий вплив. Він часто втішав хлопця оповідками про славне минуле, вигартуване блиском козацьких шабель, мимоволі засіваючи в душі свого малого похресника бажання якнайшвидше вирости і податися до молодецького козацького гурту. З ним одним хлопець почувався затишно. А поміж своїх однолітків та іншої дітвори не знаходив собі місця. Батьки це бачили гаразд, не раз просили сина жити по-людськи, як всі інші діти. Малоліток уважно слухав батьківські настанови про те, що треба більше поратися в дворі, менше тинятися узліссям та околицями, бути привітним до людей.
Слухняно робив це повсякчас. Спритний у роботі, допомагав у господарстві, хилився добрим словом до людей. Але люди самі цуралися його. Бувало й таке, що обзивали "малим перевертнем". П'яничка-дяк, який не знати чому мав на хлопчака чи не найбільшу неприховану злість, "нагородив" малого цим прізвиськом. Він же пустив чутку, що хлопець має лютий погляд, мовляв, щойно позирнув на їхню молоду корову Лиску, вона й перестала давати смачне солодке молоко, яким потішала всю дякову родину досі, а дає лишень кислий перебрід.
Що частіше мовиться, у те більше віриться. Люди відверталися від хлопця, боялися його погляду та забороняли своїм дітям вступати в ігри з малим бісеням. Коли він йшов вулицями села, а за ним невідступно слідував Сірий, ворота дворів зачинялися тугіше. Матері ховали немовлят з-перед його гострих очей, щоб він їх, бува, не зурочив.
Батьки Іванові все це чули і усе бачили гаразд. Але зарадити цьому не могли. Намарно Дмитро Половець погрожував дякові розправою, а затим Марія потайки подалася до дячихи з торбинкою яєць та шматком солонини, з проханням залишити їхнього сина в спокої. Дяк та дячиха хапливо прийняли все принесене, завірили заплакану матір, що від них і слово погане не пішло та й не піде за поріг про її дитину. Та щойно свіжі яйця були випиті, а солонина з'їдена, розмови про "малого перевертня" поширилися між людьми знову. Коли ж, ображений такою несправедливістю, хлопець надумав розпитати про все немислиме, що коїлося з ним у сивокосої баби, чомусь не знайшов до неї дороги. Вибравшись до лісу, блукав мало не півдня, намагаючись втрапити на ту стежину, якою чарівної ночі вивела його стара ворожбитка. Ліс не допускав його до неї.
Купальської ночі Іван знову подався до лісу. Та цього разу йому зовсім не поталанило. Єдине, на що він натрапив, це була велика купа золи посеред хащаків та кілька обвуглених дерев біля неї. Чарівна галявина, де відбулося з ним те, чого він ніяк не міг забути, і що принесло йому такі невимовні душевні муки, зникла, так, наче її й зовсім не було. Таємничий цвіт папороті, квітка щастя, яка негадано проросла в палкому серці, зробила його нещасним.
На світанку, коли всі в дворі ще спали, хлопець повернувся додому. Сів біля порогу, обійняв Сірого й заплакав. Його вірний вовк, лизнувши заплакані руки свого малого господаря, жалібно завив.

Полегкість прийшла несподівано. Коли Іван почув про те, що в Мерефу прибули козацькі посланці, щось затремтіло в грудях, так, наче серце покотилося пріч, із ніг до голови заливаючи тіло гарячим спалахом. Перед очима вочевидь постали хвилини спілкування із хресним, дитяча уява малювала картини козацької звитяги. В одну мить Іван з роду Половців збагнув, що мусить податися слідом за тими, хто розбудив у ньому ці полум'яні почуття.

Коли ж хлопця перед усіма в саду виставлено на сміх, лють, як густе вариво в киплячому казані, закипіла в розбурханому серці: "Бач, нікому й не втямки, що я можу, як всі, бусурманів бити. І шаблю триматиму як слід. Сміються! Та й батько он як гнівається. Не пустить. От лихо! Чому нікому з людей не болить, що це одне, що тільки й може мене порятувати? Бо ж так чую я. А що чується мені, того й треба дослухатися, і тому слідувати. Бо так мусить бути".
Вражений у самісіньке серце своїми невтішними думками, хлопець спинився посеред дороги. Рішення прийшло блискавично: "Втекти! Самому піти до козаків і сказати: так, мовляв, і так - візьміть мене з собою, не пожалкуєте. Коли гарно попросити, певно, що візьмуть. Чув же сам, он як їм треба тепер хлопців у похід. А в мене і зброя вже своя є - срібний ніж, захований на горищі".
Та не так сталося, як гадалося. Іван Дуб та хлопці, які були з ним, виявилися невблаганними. Але ж Іван Половець теж був не з тих, хто, як рак, відступає назад, завбачивши перед собою якусь заваду. Він був цілком іншим. Всілякі перепони викликали ярий спротив його душі - що б там не сталося, конче мусив побороти незборене.
Тож і тепер, щойно вляглася курява від копит козацьких баских коней, тішачись надуманим, Іван Половець погладив свого сірого побратима:
- Ну що, звіряко, подамося на Січ?

Після довгої розмови з Гетьманом мав Іван Дуб коротку розмову з Іваном Половцем. Та й скоріше, що це була не так розмова, як його настанови малому.

- Для того, щоб досягти великої слави, хлопче, мусиш пройти усі випробування. Їх є чимало. Але коли ти вже пройшов пороги, то ці завдання не лякатимуть тебе, справишся з ними заввиграшки, - сміявся молодий козак з нього чи знову звіряв душу, пильно зазираючи в глибінь очей? - Зараз тобі буде зав'язано очі - на слух маєш відчути, якими місцинами провадитимуть тебе провожаті. Мусиш прислухатися пильно за переднім подорожнім, а той, що їхатиме слідом на коні, вартуватиме, щоб ти, бува, в халепу не втрапив, оступившись. Ось тобі моя порада: як ітимеш, надійся лишень на слух і нюх.
- Як Сірий?
Іван Дуб посміхнувся:
- Вовка твого буде відвезено на місце окремо. Ти маєш дістатися сам, слідуючи наказам наших пластунів.
- Я зумію.
Поклав руку на його плече:
- Сподіваюся, що так воно і буде. Пам'ятай собі, хлопче, що і я віднині відповідаю за твої кроки по цій землі. Якщо не зумієш - зразу ж відмовся. Чуєш мені?
- Я зумію, - вдруге завірив Іванко.
- Що ж, тоді ступай з Богом, - Іван Дуб дав знак двом поважним козакам.

Із зав'язаними очима Іван Половець вийшов на шлях. Глибоко вдихнув повітря. Легко і вільно. Так він почувався нині. Таємничість вабила його. Відчував: те потаємне, до чого він ішов від тієї самої миті, коли зірвав далекої купальської ночі квітку папороті, наблизилося до нього тепер. Хай і не цілком, але зупинилося неподалік, чекаючи зустрічі з ним.

Блукання було несказанно довгим. Скільки часу вони йшли - важко й сказати. Яким шляхом простували - відчував згодом легко, вростаючи в небачене, лишень чуте. Кілька разів схибив напочатку, але знову, спрямований на шлях своїми провожатими, крок за кроком усе впевненіше вирізняв поступ того, хто йшов попереду. Він чув, коли той простував рівним шляхом, і коли ставав на маленьку галузку чи босими ногами торкався зі сплеском води. За ним він слідував невідступно.
Той, що був позаду, вів за собою кількох коней. Це він розрізнив теж чітко, чуючи стукіт копит та дзенькіт вуздечок.
Коли зупинилися на короткий перепочинок, один із провожатих запитав:
- А що, хлопче, можеш сказати, що і як ми пройшли?
Іван, у тугій пов'язці на очах, через яку не пробивалося ані крапельки світла, спробував оповісти відчуте:
- Спочатку ми пройшли чисте поле - трава торкалася ніг і вітер чувся виразно, ніщо не заважало йому бриніти чисто. Потім ми спустилися в долину - за кілька кроків кумкала жаба і я мало що не втрапив у болото. А от щойно ми завернули до лісу і ось стоїмо під деревом. Те, що навкруги ліс, - це виказує шелест дерев. Їх тут багато. Кожне дерево має свій голос. А ми стоїмо під осикою. Недаремно деревом-переляком називають її люди - он як тремтить осичина.
Промовляючи ці слова, Іван Половець не міг бачити, як вдоволено перезирнулися між собою його сивочолі провожаті, згідно киваючи на таку спостережливість.
І таке іноді буває, хоча й рідко, але подумали вони водночас: "З цього хлопця буде таки толк".
Потреби у зав'язуванні очей вже не було. Білу полотнину зняли.
Далі всі гуртом добиралися кіньми.

Щойно переступили поріг огорненої сутінками хати, тьмяний блиск каганця, що стояв на печі, торкнувся очей.

Козаки гукнули:
- А де ви тут, бабо, виходьте, он якого козарлюгу в науку маємо.
Із цим, залишивши його на порозі, вийшли у сіни. Він озирнувся:
- Агов, є тут хто-небудь?
У відповідь почулося:
- Ну от, нарешті дочекалася.

Перші дні поміж нових вчителів видалися Іванкові якоюсь химерою. Та й не дивно. Сподівався ж бо він на іншу науку. Думав, що перед ним буде розгорнено древні книги, в яких, як чулося від старих мереф'ян, заховані потаємні знання. Однак усього цього не сталося. Першого дня його направлено до узлісся і велено знайти палицю, та не будь-яку, а доладну до свого зросту й сили, та принести її до плетеного тину.
Знітивши плечима на таку дивакувату забаганку сивочолих навчителів, хлопець подався до лісу. Ставши біля найближчого куща ліщини, замислився: "Як же воно знати, яка із палиць мені впору?" І раптом, пригадавши собі, як батько ставив його щороку до одвірка, заміряючи зріст, надумав: "Треба взяти таку палицю, яка буде мені „по росту"".
Вдоволений своєю здогадкою, підтяв за допомогою срібного ножа гілку, обчухрав верхівку і потягнув її за собою. Біля зачиненого тину вже чекали на нього. Коли він підійшов ближче, характерник Вітрогон звелів: - Не через хвіртку маєш зайти у двір, а скориставшись принесеною палицею.
"Що ж це за дивна наука? - розмірковував над завданням хлопець. - Як так скористатися палицею, щоб увійти у двір? Хіба що нею всіх розігнати від воріт? Але ж хіба хто поступиться? Та й не навчали б такого вчителі. Звісно, що не навчали б", - уже сміявся своїм думкам.
Доки вертів у руках принесене з лісу ліщинове гілля, Сірий, давно зачувши нюхом свого малого господаря, підстрибнув за тином, мимоволі підказавши цим, що той має робити. "Так он воно що!". Іван швиденько розігнався, підбіг до тину і, спершись на палицю, спробував перекотитися на подвір'я. Та палиця під ним різко тріснула й розлетілася на два цурпалки. Хлопець впав у траву.
Вітрогон і Пугач мовчки повернулися й пішли собі геть. А Іван зціпив зуби від досади й сорому. Йому було прикро, що він не справився із цим завданням. Довго сидів у траві, низько похиливши голову. Сірий вовк нудився біля нього.

Сім років, як швидкоплинні хвилі ріки, збігли відтоді, як Іван Половець став на службу до характерників. Сім років як один день прожив поміж тими, хто переповідав йому свою непросту науку. Сім літ йшов до пізнання самого себе.

День посував поволі вечір, за ніччю наближався світанок. День за днем, переймаючи знання сивочолих характерників, юнак відкривав для себе незнані таємниці буття. Полегкості ні в чому не було. Важкі випробування змінювалися ще важчими. Його навчали ловити тінь - "відкривай у собі приховану швидкість", вчили однаково вправно керувати і лівою рукою, "бо ж ворог не вибирає сторони нападу", наказували рухатися босоніж по гострому камінню - "хто вловлює ритм руху, той ні разу не пораниться", давали поради, як втихомирювати небесні стихії та скеровувати силу блискавиці - "небесний вогонь може бути помічним, якщо ти впокориш його", будили серед ночі до пластунських вправ - "ніч має слугувати тобі у всьому". Вчили характерники й незвіданих простими смертними знань. Завдяки їм та волхвині він відкрив таємниці цілющих трав. Відтепер міг лікувати найважчі рани та страшні хвороби. Розумів мову птахів і тварин. Умів переходити простір і час. Стрімкіше вітру сягав височини неба.

Коли багато було відкрито і пройдено, прийшло й те, до чого готували хлопця з найперших днів.

Літнього ранку, коли світ заледве наповнився співом життя, його розбудив характерник Вітрогон. Коли вийшли за ворота, застеріг:
- Зараз тобі буде зав'язано очі. Йтимеш "на слух".
Цього Іван не боявся. Він уже вмів орієнтуватися "поза зором". Невідступно йшов за своїм вчителем. Аж той раптом зупинився. Хлопець став і собі.
- Біжи! - голосно вигукнув старий характерник і, слідуючи наказу, Іван зірвався з місця. Він біг довго, не розуміючи куди, задля чого, і що чекає на нього попереду. І раптом відчув, як його ноги відштовхнулися від землі і він падає вниз. "Прірва!" - тривожна думка забила на сполох. Рука мимоволі потягнулася до полотнини. Але він не зірвав її з очей: "Навіщо? Щоб подивитися в очі своїй смерті? Не діждуться!"
Він летів у глухе провалля, пориваючись у дзвінкоголосу височінь. "Чому?! За що?! Чи я їм не підійшов?!" Почувався ображеним і злим. А ще страшенно хотів жити. Він уявив себе дужим птахом, здатним літати. На мить хлопцю й справді здалося, що його тіло піднімається у височінь. Так, ніби падіння обертається в лет. Він піднімався вгору!
Іван засміявся вголос - і сила, та чарівна сила, яку щойно легко пробудив у собі, ніби завмерла. Піддавшись настрою, він втратив можливість керувати своїм тілом і рвучко покотився вниз. "Все... Кінець..."
Те, що сталося з ним потім, пригадував день за днем, прокручував у собі до найменших дрібниць - готуючись померти, зустрівся з життям. Хлопець упав на м'яке простирадло соломи. Впав і втратив свідомість. Кілька днів по тому не міг прийти до тями. Сивокоса волхвиня відпоювала його травами, жебоніла:
- Ця трава, яку ти п'єш, жепіком зветься. Вона лікує все, що болить. Немає такої болячки, яку вона не подужає. І твоє зарубцює до крихти.
- Я поранений? - перепитував, не бачивши на собі ніяких слідів.
- Не про ті рани йдеться, не про тіло. - Вона немов картала його. - Душа твоя, немов те клоччя. А попереду жде нове завдання.

ВТРАТА СІРОГО ПОБРАТИМА

Івана Половця заледве було врятовано від смерті. Відколи він закопав у лісі свого вовка, за ним ходили назирці, боячись, щоб, бува, чого не зробив із собою.

Стара ворожбитка Рода сиділа над ним день і ніч, картаючи себе в думках, що не вгледіла, як вовчисько вискочив із кліті й подався до лісу, пориваючись за своїм господарем. Разом із характерниками боролася за життя хлопця. Всі гуртом заледве перемогли в ньому смерть.

Останнє випробування здавалося зовсім неможливим. Третій іспит характерництва лякав багатьох. Ті, що здавалися зовні міцними, поступалися перед цією найважчою "пробою на виживання". Пройти науку бажали сотні, проходили одиниці.
На світанку ворожбитка Рода розбудила хлопця:
- На цю справу виправляю тебе я. Мусиш, Іване, забути про голод і спрагу. Мусиш забути цілком, що ти людина. Щоб вижити, стань частиною всього сущого.
- Що взяти із собою? - запитав на це.
Стара засміялася:
- Нічого - і все.
- Як це, зовсім нічого?!
- Але ж і все, пам'ятай це. Посеред Олешківської пустелі таїться секрет безсмертя. За місяць мусиш відшукати його.
Іван вражено дивився на волхвиню. Чи не глузує вона, бува, з нього? Про цю пустелю ходили страшні перемовини - тривала літня спека вбивала там увесь живий цвіт, в гарячому піску лишень подекуди стирчало кволе зело, спалене на цурку. "Олешки - пряма дорога в пекло", - так говорилося поміж козацтвом. Без ковтка води у пустелі не вижити. Він уже знав, що це означає "згоряти під сонцем".
Стара віщунка мовби прочитала ці його схарапуджені думки:
- Отам, посеред гарячого піску, є великий скарб, - нахилилася над його чолом. В її затемнених очах чи не мерехтів блискавицями сміх? - Знайдеш його - житимеш довго і славно, хлопче.
Вона таки сміялася з нього напевне.

Сьомий день блукав Іван Половець пустелею.

Від безводдя перед очима поставало марево. То він бачив себе у Мерефі біля купальського багаття, що немилосердно палило його з ніг до голови, то видавалося йому, що стоїть він прив'язаний до дерева, а навколо вирує полум'я ватри.
Геть виснажений, уже заледве брів пісками, з останніх сил переборюючи сонячне сяйво і знемагаючи у цій протидії.
Плівся поволі, наближаючись до ночі. Чекав її як єдине спасіння, бо лишень у нічний час мав кволий перепочинок.
Але й ніч, ота неспокійна ніч посеред плетива розпечених на вугілля думок, ніч бажаного порятунку видавалася зовсім короткою. Вона не приносила спокою. Посувалася разом із темрявою геть, поступаючись пекучому вже зрання сонцю. Здається, сама ніч знемагала від спеки.

Вода в долині видалася й справді смаковитою. Він все не міг її напитися. Дивувався, чому не знав цього джерельця раніше. Вона сміялася, бо ж сама недавно його очистила. Цього її ще батько навчив. Тішилася тим, що хлопець хвалив цю воду, так, ніби саму її нахваляв. А він черпав широколистим лопухом холодні краплі води, вгамовуючи велику спрагу. Вона й собі не втрималася - човником долонь приклалася до джерельця.

А потім вони сиділи біля джерельця і розмовляли. Вона підгорнула рукою жмут зеленої трави:
- Тільки ж ти не смійся, чуєш. Знай, що цю траву я несу для тебе. Турбувалася волхвиня, що, як повернешся, не матимеш де й спочити. У нас в дворі трава геть від сонця вигоріла. А посеред гаю є галявина. Я знайшла її тоді, коли чар-зілля збирала. Там трава шовковиста. Ой, і що це я розказую тобі все це! - зашарілася, прикривши вільною долонею вуста.
- Ти добра, - м'яко і ніжно промовив, розчулений її турботою.
- Уже і не зла? - зазирнула в очі його сонячним сяйвом, оперезаним зеленим цвітом очей.
- Ні, не зла. Моя дружина має бути доброю, затям собі.
- Овва!!! - великими очима вражено дивилася на нього.
Підвівся і пішов, не сказавши більше ані слова.

За матеріалами: Марія Морозенко. "Іван Сірко. Великий характерник". Ілюстрації Максима Паленка. Літературний редактор Мар'яна Савка. Львів, "Видавництво Мтарого Лева", 2010 р., 167 с.

Марія Морозенко - українська письменниця, поетеса, член Національної спілки письменників України. Пані Марія закінчила філологічний факультет Черкаського наіонального університету ім. Б. Хмельницького (2005). Працює літературним редактором, керівником та ведучою культурологічної студії "Духовність української родини" при Національному музеї літератури.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
марія морозенко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван сірко - великий характерник

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ілюстрації максима паленка.

# data[].attributes.attachment_link.title
Марія Морозенко. "Іван Сірко - великий характерник​"

# data[].attributes.attachment_link.description
Марія Морозенко. Іван Сірко - великий характерник​. Ілюстрації Максима Паленка.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мене звати Варвара (уривок) — Дзвінка Матіяш, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Мене звати Варвара (уривок)” (автор: Матіяш Дзвінка Валентинівна). Читати повністю електронну книгу Дзвінка Матіяш — Мене звати Варвара (уривок) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Для початку дізнайся хто така Варвара Ханенко.

# data[].attributes.subject
Для початку дізнайся хто така Варвара Ханенко.

# data[].attributes.attachment_link.title
Меценати, які привезли в Україну твори світових геніїв живопису і скульптури

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Про мову та літературу

# data[].attributes.attachment_link.title
Раїса Іванченко “Ярославни” (оповідання). ЧАСТИНА 2

# data[].attributes.headline
Послухай тут!!

# data[].attributes.subject
Послухай тут!!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Про мову та літературу

# data[].attributes.attachment_link.title
Раїса Іванченко “Ярославни” (оповідання). ЧАСТИНА 1

# data[].attributes.headline
Жінка сучасності про українську жінку Києвської  Русі, почитай, це цікаво!!!

# data[].attributes.subject
Жінка сучасності про українську жінку Києвської  Русі, почитай, це цікаво!!!

# data[].attributes.attachment_link.title
Ярославни — Раїса Іванченко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Ярославни” (автор: Іванченко Раїса Петрівна). Читати повністю електронну книгу Раїса Іванченко — Ярославни онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!

# data[].attributes.attachment_link.title
Повчання дітям Володимира Мономаха. Аудіокнига. Українська література 9 клас.

# data[].attributes.headline
Читай тут!!!

# data[].attributes.subject
Читай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.title
Поучення Володимира Мономаха скорочено — Народна творчість, стислий переказ твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати скорочено твір Поучення Володимира Мономаха (автор: Народна творчість) в Бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Дізнайся про кого будеш читати

# data[].attributes.subject
Дізнайся про кого будеш читати

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Уроки музи Кліо

# data[].attributes.attachment_link.title
Великий князь Володимир Мономах Історія України 7 клас 33 серія

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!!

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Корисні поради від Ольги

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Білик "Дарунки скіфів". Аудіокнига.

# data[].attributes.attachment_link.title
Дарунки скіфів — Іван Білик, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Дарунки скіфів” (автор: Білик Іван Іванович). Читати повністю електронну книгу Іван Білик — Дарунки скіфів онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Цікавишся історією??? Хочеш знати більше і більше???Тоді тобі треба прочитати це оповідання. Більше про книгу тут!!!

# data[].attributes.subject
Цікавишся історією??? Хочеш знати більше і більше???Тоді тобі треба прочитати це оповідання. Більше про книгу тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Білик «Скіфи»

# data[].attributes.headline
Читай тут!!!

# data[].attributes.subject
Читай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Увага! Ви читаєте ознайомчий фрагмент - невеличкий уривок з твору! Повний текст цього твору, на жаль, недоступний для читання на нашому сайті. Пошукайте, можливо цю книгу можна купити.

Частина перша

Повернення до Королівства

1

Бідолашний трамвай аж натомився вкотре виїжджати на гору, та ще й день видався спекотним. Повсюди літав пух із кульбаб і тополь, через що люди терли почервонілі очі й шморгали носами. Трамвай не мав алергії ні на пух, ні на трави, ні на мох, яким пообростали дерева в ярах Погулянки. Однак від спеки в ньому весь час щось пересихало й ламалось, і тоді змордована алергією кондукторка лаялась: "От, старе одоробло! Знову відстаємо від графіка..." Зрештою, її неважко зрозуміти. Бувало, трамвай зависав за кількадесят метрів до кінцевої зупинки, і втомленій, спітнілій кондукторці доводилося йти догори пішки, щоб зателефонувати в трамвайне депо. Водій задумливо дивився їй услід. Вони - трамвай, водій і кондукторка - їздили разом уже п'ятнадцять літ. Десь стільки ж років було єдиній пасажирці, що залишилась у вагоні за дві зупинки до кінцевої. Дівчинка тримала на колінах згорнутий рулон паперу, виглядаючи у вікно, бо їй нецікаво було дивитись на подряпаний салон із рядами червоних сидінь і на кондукторку, яка мала здати зміну аж опівночі й тепер дрімала, притиснувши до живота торбинку з грішми та квитками.

Ота мала в білій футболці й обрізаних по коліна джинсах не виглядала на грабіжницю трамваїв, але краще було б, якби їхав ще хтось. Хоча досі кондукторку ні разу не пограбували, вона не втрачала пильності. За недбалість її могли б звільнити з роботи, а ця жіночка вміла лише обілечувати пасажирів та варити їсти чоловікові й дітям. Вона ніколи не ходила в кіно на жоден із тих фільмів, назви яких писали на боках старенького трамвая. Коли хтось із пасажирів питав її про новий фільм, відповідала: "У мене немає часу ходити по кінах!" Або: "Мені за це не платять грошей!"

Кондукторка справді нічого не тямила в фільмах, бо, як тільки вмощувалась перед телевізором, миттю засинала. Хай би це було навіть ток-шоу "Без табу". Трамвай, ясна річ, не міг піти до кінотеатру і взяти собі квиток. Мусив чомусь терпіти на своїх боках різні написи. Наприклад: "Закоханий вбивця", "Люди зі склепу", "Смертельна гра" чи "Кривавий полудень". Учора його обновили: тепер трамвай рекламував фільм "Народжений убивати". Зрештою, кіно - це розвага, а трамвай має роботу - перевозити всіх, хто не хоче ходити пішки.

Отож, у порожньому салоні панував спокій. Водій не оголошував зупинок, бо не було для кого. Дівчинка знала, куди іде. Вона не збиралась кататись, а поверталась додому. Була вже восьма година вечора. Зараз вона вийде, і вже нічого не пов'язуватиме її з трамваєм, на якому чорного і жовтою фарбами виведено: "Народжений убивати". Сам трамвай досі не вчинив жодного вбивства. Він був сам по собі: старенький порядний трамвай другого маршруту.

Але тут із ним щось трапилось. Трамвай зупинився перед найважчим підйомом, відчинив дверцята, щоб впустити пасажира, хоча всім відомо, що трамваї не підбирають нікого між зупинками. Це ж бо не таксі. Водій сам не розумів, як воно сталося. Двері хутко зачинились, і розморена кондукторка вирішила: "Нехай..." Свою гривню вона одержить, ким би не був цей пасажир, якщо в нього, звісно, немає документа на безкоштовний проїзд. Їй вистачило одного ока та й то примруженого, щоб побачити, що новий пасажир не вартує того, аби задля нього трамвай зупинявся за двісті метрів до кінцевої зупинки. Друге око було їй потрібне, щоб упевнитись у цьому, але серце вагалося, чи не дати собі з цим спокій. Пасажир впав на сидіння збоку від юної панночки, наче конав від утоми і не мав сили підійти за квитком'. Це був рудий хлопець років шістнадцяти, з волоссям, зібраним у хвіст, що сягав майже до пояса. Такі патли викликають особливу відразу в літніх пань. А ще кондукторка, напевно, до кінця життя не забуде неймовірної камізельки без ґудзиків із чорного потріпаного атласу, бридких куцих штанців зеленого кольору і босих брудних ніг.

Хвороба, яка тихо тліла в організмі кондукторки тижнів зо два, вибухнула з нечуваною силою. Бідолашна чхнула, аж бризнули сльози. Здавалось, сама Алергія з'явилась перед нею в образі пасажира, як білочка з'являється затятому п'яниці, а пані з косою - кандидату в небіжчики.

- Будьте здорові! - гукнув привітно рудий, але кондукторка не змогла не те, що подякувати, а й навіть виконати свій посадовий обов'язок - обілетити пасажира. Їй засвербіло в носі, зашкребло в горлі, сльозами залило щоки. Носова хустинка вмить перетворилась на огидну мокру ганчірку. А тут ще почав чхати сам водій. Із напіввідчиненої кабіни долинало щось схоже на далекі гарматні постріли.

Нарешті панночка вийшла із задуми, потривожена дивними звуками. А потім перевела погляд на пасажира. Очі в неї стали круглими, наче вона щойно звалилась із неба й побачила Землю, населену химерними істотами.

- Бідолахи, - зітхнув хлопець. - Це я винен у всьому! Певно, через те, що нетутешній...

Якби це був автобус, то давно би вже заїхав у кущі, і для когось усе скінчилося б кепсько. Але трамвай долав останні метри до пагорба без допомоги водія, бо, навіть якби забув дорогу, блискучі рейки, освітлені вечірнім сонцем, освіжили б його пам'ять.

- А вам, панночко, не погано? - стурбовано спитав хлопець.

Вона хитнула заперечно головою. Дівчинці навіть на думку не спало запідозрити попутника в причетності до того, що зараз відбувалось із кондукторкою та водієм.

- Це дуже добре, - сказав хлопець. - Я радий, що ви не такі.

"Ніколи не розмовляй з незнайомцями", - згадала дівчинка слова мами. А може, так називався якийсь із фільмів? Їй захотілось швидше опинитися надворі.

Трамвай вихопився на гору й застиг. Настала тиша, а потім трамвай теж чхнув. Здавалось, він зараз розлетиться на шматки. Але цей трамвай зробили за старих добрих часів, тому по шибках лише розбіглися тріщинки, наче павутинки.

Кондукторка, здається, знепритомніла, а можливо, ще встигла закричати. Двері розчахнулися. Панночка не зауважила, як зійшов хлопець. Він наче розчинився в повітрі.

На зупинці сидів дід, що торгував соняшниковим та гарбузовим насінням, міряючи його скляночкою. Він повернув голову в бік парку. Там посипаною цегляною крихтою доріжкою бігла руда істота з пишним хвостом - наче пес прогулювався перед вечерею. Але то був не пес, а лис, на якого ніхто не звертав уваги, бо не було кому. Власне, насувалася гроза.

У того діда наша панночка ніколи не купувала насіння, бо не любила його взагалі. Дід їй не подобався, бо не раз вона чула, як той брудно лаявся. Однак він першим помітив лиса, чи лисицю. Здається, це все-таки був лис. Зупинившись перед світлофором, дівчинка зауважила, що дід витягнув з-за пазухи мобільника й комусь телефонує.

Але треба було поспішати, бо небо потемніло. Дома ніхто її не чекав. Мама сьогодні поїхала у відрядження. Попереду були довгі й нудні канікули.

Дівчинка перейшла дорогу, залишивши позаду занедбаний парк, що більше нагадував ліс, і трамвай із потрісканими шибками. Їй стало його шкода: коли почнеться злива, він не матиме навіть куди сховатись. Так і будинки: якщо їхні дахи не діряві, захищають людей від негоди, а самі мокнуть, мерзнуть і, можливо, хворіють на грип.

Їй було недалеко: вулиця Кульбабова, 4, квартира 14. Дім, певно, пережив не одну епідемію грипу та вітрянки - вгруз у землю, посірів. Старі дерева сягали третього поверху і, коли виставити голову з вікна, знизу від землі тягнуло вогким духом провалля, куди сонце зазирає лише на кілька хвилин. Вночі чутно було скрипи, шарудіння, брязкання, під що так легко засипалося, а гілки дерев розхитував вітер, і на стелі мерехтіли тіні. Той, хто виріс у такому будинку, не боятиметься привидів і не проганятиме, бо це також і їхній дім. Люцина, правда, досі не бачила жодного, але чула різні незвичайні звуки.

Якісь малі бігали поміж будинками з іграшковими автоматами, стріляючи одне в одного. Вони страшенно дратували. На підвіконнях перших поверхів сиділи товсті коти, знервовано посіпуючи вухами. Їм хотілось зістрибнути вниз, але вони боялись гармидеру надворі. За спинами тих котів готувалась вечеря. Пахло смаженою картоплею і гарячими пиріжками. Люцина проковтнула слину.

На верхніх поверхах крутили дешеву попсу. Усе це так не пасувало до лиса, що біг стежкою в зеленій траві вечірнього парку, що дівчинці хотілось негайно опинитись удома, світі, захищеному з усіх сторін від диких вересків невихованих дітисьок, лементу тупої музики, запахів кухонь, відполірованих до блиску мамами, що виходять лише за покупками та іноді в гості. У свої неповних п'ятнадцять років Люцина розуміла, що існує багато світів, а той рудий хлопець нагадав їй, як небезпечно потрапляти з власного до чужого світу. Справді, коли сутеніє, можна злякатися, наскільки небезпечною була прогулянка по місту вдень. Мама щотижня купувала місцеву газету, що називалась"Посейбічні і потойбічні новини", половина якої складалася з моторошних кримінальних історій. Коли мама надибувала щось особливо страшне, то казала несміливо: "Може, мені зустрічати тебе не на трамвайній зупинці, а приходити просто до художньої школи?" Ясна річ, для нашої панночки то було вже занадто. Бабуся, коли ще жила, міркувала набагато розсудливіше: "Що має статися, те станеться". А мамі знову доводилося їхати у відрядження: вона пропонувала книгарням книжки свого видавництва, і грошей у них завжди не вистачало.

То тут, то там спалахувало світло у вікнах, не змішуючись з білими спалахами блискавок, що були десь далеко. Люцина зайшла нарешті до під'їзду. У першій квартирі загавкав доберман Фантом, у третій - пекінес Холмс. А в них жив кіт Фелікс, який навідувався поїсти та поспати після гульок. Він залазив по дереву через кватирку і так само вертався назад. Цьому котові не потрібні ні двері, ні ключі.

У під'їзді завжди хтось крав лампочки. Хтось із дуже довгими руками. Люцині часом здавалось, що коли вона зайде, то побачить когось на ослінчику в передпокої біля телефону, і той скаже до неї страшним голосом: "У-у-у!" Може, це буде той, хто викручує лампочки у під'їзді.

Але в передпокої нікого не було. Натомість у кухні на холодильнику сидів Фелікс з голодним блиском у очах.

- Я бачила живого лиса, Феліксе! - повідомила Люцина.

# data[].attributes.attachment_link.title
Королівство (уривок) - Галина Пагутяк, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Королівство (уривок)" (автор: Пагутяк Галина Василівна). Читати повністю електронну книгу Галина Пагутяк - Королівство (уривок) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!!

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Замріяний КАЗКАР

# data[].attributes.attachment_link.title
Бердник Олесь Хто зважиться   вогняним наречеться Аудіокнига

# data[].attributes.headline
Любиш фентезі???Подобається тримати напругу і  співпереживати героям???Цей твір для тебе!!

# data[].attributes.subject
Любиш фентезі???Подобається тримати напругу і  співпереживати героям???Цей твір для тебе!!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дирда Тамара

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер на повість О Бердника Хто зважиться вогняним наречеться Євгенівська б ка

# data[].attributes.headline
Читай тут!1( УВАГА!!!Скорочений варіант)

# data[].attributes.subject
Читай тут!1( УВАГА!!!Скорочений варіант)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Олесь Бердник

Хто зважиться - вогняним наречеться

Стислий переказ по частинах, автор переказу: Світлана Перець.

Авторські права на переказ належать Укрлібу

Частина перша

ДИВО ЧОРТОВОЇ ДОЛИНИ

ГОРОБИНА НІЧ

Звечора ніщо не віщувало негоди, але опівночі в небі почувся клекіт. Парубки та дівчата, які ще никали понад берегами, одірвалися від своїх ліричних справ; зморені цілоденною працею хлібороби, які повлягалися спати під відкритим небом, розплющили очі; столітні бабусі, хворі на безсоння, нашорошили вуха.

Клекіт гучнішав. Біля місяця загорілася яскрава зоря, яка змінювала фарби. Вона впала, майнувши пишним хвостом, десь за лісом. Слідом за нею впала ще одна. І тоді зірвалася буря. Понад селом Вогники прокотився смерч, стіна дощу впала на землю, грізно зашуміли потоки, змиваючи з горбів у долини гарбузи, помідори, соняхи. Всі в селі прокинулися. Гроза розлютувалася не на жарт. Вона руйнувала димарі, зривала дахи, псувала радіоприймачі, понад городами й шляхами металися кулясті блискавиці.

Славко був свідком всього, що сталося. Він до півночі сидів у садку, розглядаючи в саморобний телескоп місячні кратери. З допомогою Максима Івановича - учителя астрономії - він змайстрував невеликий телескоп і ночами не зводив очей з Місяця.

Коли за ліс упало дві зорі, Славко кинувся до хати, захоплено гукаючи, що впали боліди. Прокинувся батько, і хлопець пояснив йому, що впали метеорити. Батька це не вразило. Прокинулася і баба Оришка. Коли почалася гроза, вона поглядала у вікно і хрестилася. "Горобина ніч, - шепотіла вона. - То не проста гроза. І дві зорі впали за селом непрості. Колись таке вже було..." Баба розповіла Славку, що колись давно теж упала зоря у Вовчу Долину. І після грози у долині щось світилося. Потім звідти вийшла баба-яга, стара, горбата. Довго жила та баба в долині. Хатка там в неї була. Хто не боявся - приходив до неї лікуватися чи поради питати. Всім допомагала, грошей не брала. Її називали ягою, бо мала негарну подобу, але очі мала великі, ясні, добрі. Піп дуже гнівався на людей, що ходили до тієї баби. Прозвав Вовчу Долину Чортовою. Люди почали боятися. Потім з волості старшина приїхав, два солдати з оружжям. Та коли пішли виганяти бабу, в долині не було ні її, ні хатки.

Батько не вірив бабі, а вона казала: "Згадаєш моє слово - не проста ця гроза. І зорі ті, що впали за лісом, теж не прості. І впали вони не деінде, як у Чортовій Долині".

ПОШУКИ МЕТЕОРИТІВ

Після сніданку Славко помчав до школи. Там уже зібралося пів села людей. Максим Іванович (мав протез, бо втратив ногу на війні) завів селян до приміщення шкільної обсерваторії і розсадовив усіх попід стінами.

Вдова Соломія розповіла усім, як вночі кульова блискавка голубого кольору літала по її хаті, а тоді зникла в печі. А зранку жінка побачила, що пропали срібні прадідівські ложки. Потім виявилося, що чавун з картоплею весь полуджений сріблом (ось де ложки поділися).

Селяни гомоніли, дивувалися. Ще один чоловік розповів, як блискавиця проникла у вікно крізь малесеньку дірочку і розмалювала шибки барвистими райдужними узорами.

Учитель сказав, що збіглося докупи два дивовижні явища - астрономічне і метеорологічне. Максим Іванович вважав, що гроза була космічного походження. Адже ввечері ніщо не передбачало грози. Її, на думку вчителя, спровокували метеорити. Він повідомив учням, що вони шукатимуть метеорити, і якщо знайдуть, школа прославиться.

Ентузіастів Максим Іванович розділив на кілька груп, визначив маршрути. Ліна, Славко і Онопрій (усі звали його Прі) були в одній групі. Славко зрадів, що Ліна йшла з ним, але присутність Прі його не дуже тішила. Чи не всі хлопці в школі упадали за Ліною, хотіли дружити з нею. Та тільки Славкові Ліна дозволяла проводжати її зі школи додому, дуже рідко - Онопрієві. Прі був рудий, увесь у ластовинні, мовчазний, вічно насуплений, незграбний.

І от вони втрьох ідуть шукати. Славко забіг додому, взяв огірків, помідорів і пів хлібини й приєднався до товаришів. Вони минули піщані горби і ввійшли у віковий ліс. Простували покрученою доріжкою, весело перемовлялися. Години за дві вони обснували всі Заросні вздовж і впоперек, але нічого не знайшли. Зморені, спітнілі, вийшли до болота. На тім боці зеленів темною кроною древній ліс Карань. Діти зголодніли і вирішили перекусити. Пообідавши, шукачі напилися з кринички, а тоді почали по купинах перебиратися на той бік болота. Коли подолали болото, вийшли до Карані. Славко розповів друзям те, що чув від баби про Чортову Долину. І друзі рушили туди.

Добравшись, діти побачили провалля. Там було моторошно і сиро. Над ними нависали покриті зеленим мохом дерева, довкола громадилися непролазні кущі терну та височенні лапаті хащі папоротей. Уже темніло, Ліна хотіла додому, їй було страшно. Славко сказав, що залишається, а Ліна і Прі пішли.

ЧОРТОВА ДОЛИНА

У хащі було дуже тихо. Славко думав про те, що Ліна його підвела. Раптом помітив поміж хащами ледь помітну стежину. Мабуть, дикі кабани та козулі втоптали. Та ще, може, старі жінки восени пробираються по калину аж до Смаленого Болота. Хлопець трохи боявся і подумав, чи не втекти. Сказати, що обшукав долину і нічого не знайшов!

Але він поборов страх і вперто снував по Чортовій Долині. У лісі вже було темно. Раптом між деревами блиснув вогонь. Славко вже збирався крикнути, та стримався. Серце стукотіло тривожно й насторожено. Вогонь засяяв рівно, незгасно. Хлопець наближався до дивного сяйва.

На маленькій галявині, під крислатим деревом, стояла казкова хатка, з єдиного віконечка промінилося м'яке сяйво. Невисокі двері відчинені навстіж. Хлопець підійшов і почув голос: "Ввійди, шукачу!" Було страшно, але Славко зайшов. У сінях пахло травами, квітами, під ногами шелестіло цар-зілля. Переступив поріг, ступив на підлогу, схожу на мох. Він спантеличено оглянув хатку. Де ж господиня? І де світло? Ні каганця, ні електрики...

Невелика піч у куточку, темний дубовий стіл, ослін біля нього, а на покуті - велика білосніжна квітка. Вона ворушить золотавими тичинками, срібляста маточка вібрує, оксамитні пелюстки згортаються і розгортаються в такт нечутній мелодії. Дивно й чарівно! Прегарна квітка заспокоїла хлопця, одігнала страх.

Славко побачив на маленькому ослінчику стару бабусю: зігнута дугою спина, довгий ніс, запалі щоки й вуста. "Баба-яга!" - подумав хлопець. Бабуся сказала: "Вір першому своєму почуттю - ти вдома, і поруч добрі, знайомі люди..." Він глянув їй в очі. Погляд баби був глибокий, сильний і ніжний. Хлопець цілком заспокоївся, полегшено зітхнув і усміхнувся. Баба посадила його і нагодувала суницями і медом. Вона годувала його чарівним способом: від помаху руки суниці летіли в рот хлопця. Славко розповів, що шукав метеорит. Голос бабусі нагадував голос молодої дівчини. Баба сказала, що вона з казки. Славко розповів, що любить казки. Бабі це дуже сподобалося, і вона попросила розповісти улюблену казку.

Він замислився, яку ж казку розповісти. А баба покликала: "Нанті!" Раптом вискочив перлисто-блакитний клубочок вогню і скочив бабі на коліна, ласкаво блимаючи. Баба сказала, що це її доня.

Славко почав розповідати казку про царівну, що заснула. Казку про те, як наймолодший брат потрапляє до країни, де все спить. Баба-яга допомагає хлопцеві, і він перемагає чорного чаклуна. Потім цілує царівну, вона прокидається, і все оживає...

"Саме цієї казки ми ждали від тебе, хлопчику, - мовила баба. - Ти той, кого ми чекали..." Славко нічого не розумів. Клубочок стрибнув з бабиного коліна і торкнувся скроні хлопця. Він одсахнувся, відчувши гарячий дотик. Баба пояснила, що то Нанті так дякує. Славкові захотілося спати. Баба подякувала за казку і попросила заплющити очі. І раптом хлопець опинився біля свого дому.

З хати долинав гомін, від повітки привітно повискував Герой. Як же це? За одну мить його принесло з Чортової Долини аж до села? Славко вирішив нікому нічого не казати і ще раз навідатись у долину.

Стислий переказ по частинах, автор переказу: Світлана Перець.

Авторські права на переказ належать Укрлібу

СУМНІВИ

До Славка підбігли Онопрій і Ліна. Вони переживали і питали, чи Славко знайшов щось. Діти рушили до Максима Івановича. Славко перед цим зайшов до хати, щоб поїсти, і баба з татом сварили його, що так забарився. Хлопець сказав, що в лісі є багато грибів, тож він піде коли-небудь ще.

У школі друзі дізналися, що пошуки нічого не дали. Славко не хотів відверто брехати, тому сказав, що в лісі йому щось бачилося. "Ну, галюцинації науку не цікавлять... хіба що психіатрів", - зітхнув Максим Іванович, а тоді сказав, що відправить на пошуки старших учнів і лісника Левка - Славкового діда.

Славко проводив Ліну додому, і дівчина здогадалася, що він щось бачив. "Може, й бачив. Що кому до того?" - сказав хлопець. "А чому мовчав?" - спитала Ліна. "Чула ж, що сказав Максим Іванович, - мара нікого не цікавить!" - відповів Славко. Вдома, перед тим як заснути, він довго думав про те, що побачив.

Другого дня Максим Іванович одрядив до Чортової Долини учнів старших класів. Славко не пішов, бо пас череду. Хлопець був навіть радий, що так сталося - не хотілося йти в галасливому гурті туди, де він пережив тривожні й прекрасні хвилини. Ввечері, пригнавши череду, хлопець гайнув до школи. Обличчя старого вчителя було засмучене, бо розшуки нічого не дали. Славко непомітно вислизнув за двері і чкурнув додому. Чомусь хлопцеві стало весело, що шукачам не пощастило.

Раненько, ще й на світ не благословлялося, Славко захопив кошелика - буцімто для грибів - і вирушив до лісу. Він пішов до Чортової Долини. Де-не-де збирав гриби. Чортова Долина зустріла хлопця моторошною тишею. Але хатинки сьогодні не було. Хлопцю здалося, ніби він втратив щось любе. Дорогою додому згадав слова баби-яги: "Нема більшої сили, ніж вогняне, любляче серце, та ще й таке, яке кохається в казці!" Славко раптом кинувся бігти назад. Він повернеться до лісу і чекатиме. Аж до ночі. Мов стріла, пролетів хлопець зарості ліщини, осикові хащі Карані, спустився у Чортову Долину. Намагався заспокоїтися, стримати стукіт серця. Та воно радісно тріпотіло. Славко хутко відшукав знайому галявину і раптом скрикнув від несподіванки...

ЧУДО-ЦВІТ

Серед зеленого моху він побачив квітку.

# data[].attributes.attachment_link.title
Олесь Бердник - Хто зважиться - вогняним наречеться (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати скорочено "Хто зважиться - вогняним наречеться (скорочено)" (автор: Бердник Олесь Павлович). Стислий переказ сюжету, опис ключових подій та змісту твору скорочено в Бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Аудіокниги Українською онлайн від Sound-Books.net

# data[].attributes.attachment_link.title
Аудіокнига Вітька + Галя, або Повість про перше кохання - Валентин Чемерис 🎶слухати онлайн українською

# data[].attributes.attachment_link.description
В основу твору «Вітька + Галя, або Повість про перше кохання» покладено історію дружби й першого кохання автора. Прототипом образу Вітька Горобця став сам Валентин Чемерис, бо в дитинстві його часто називали «Вально» або «Вітько». Імен друзів письменник також не змінював: Федько і Галя Козачок

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Увага! Ви читаєте фрагмент тексту. Повний текст твору вилучено за запитом правовласників!

Частина перша. Дуель

Стрілялись ми.

Баратинський

Ех Вітько, Вітько!..

25 липня 1964 року в селі Великі Чаплі мала відбутися незвичайна подія: о сьомій годині ранку Вітька Горобець буде стрілитися на дуелі з Петром Білим за селом, біля третього колгоспного ставка. Якраз отам, де три плакучі верби до самої води схилили свої довгі гнучкі віти, де колись Вітька потай від рибника витяг на вудку отакезного дзеркального коропа, котрого в нього потім украв кіт Васька...

Умови дуелі:

1) Дистанція - 12 кроків.

2) Зброя - вогнепальна.

3) Право першого пострілу - Вітька Горобець.

4) Секунданти: Федько Котигорошко (старший) та Юрко Гречаний.

Ой ти, перше кохання!..

Сьогодні субота. Теплий зоряний вечір. Набігавшись за день, Вітька Горобець стомлено сидить на колоді біля свого двору і неуважно слухає свого секунданта. Федько Котигорошко вже вкотре намагається оптимістично запевнити Горобця:

- Ти його з ходу клацнеш!..

- А якщо він мене?..- Вітька задумується.

- Тоді для тебе все найгірше вже буде позаду,- зітхає в темряві секундант.- Тільки носа не вішай. Он дід Свирид каже, що двічі не вмирати, а раз - не минувати.- Секундант зневажливо спльовує і по-філософському закінчує: - Всі ми колись помремо!..

- Фе-е-дько-о-о! - зненацька лунає на вулиці.- Де ти, бісів сину? Біжи кабакової каші їсти, бо батько тобі дасть!

- Мені пора,- зводиться Федько, підтягуючи штани.- На жаль, я не можу з тобою провести останню ніч. А ти в цю ніч не спи.

- Чо-чого це? - удає спокійного Вітька.

- Так належить,- розводить Котигорошко руками.- Я читав у романах. Перед дуеллю герой мусить усю ніч ходити по хаті і думати про даму свого серця.

- Фе-е-дько-о-о! - рознеслося знову по вулиці. - Та вже каша захолонула!..

- Іду-у-у! - кричить Федько і на ходу тисне Вітьці руку.- До ранку! Нікому ні слова!..

Вітька, залишившись сам, зітхає... Може, це остання його ніч? Може, завтра лежатиме він біля ставка з простреленими грудьми і над ним у жалобі схилятимуться три плакучі верби?.. Ех, ліпше не думати таке проти ночі... Та все ж він стає у позу і з пафосом,- а це значить, що на все горло,- декламує, дивлячись на зорі:

В полдневный жар в долине Дагестана

С свинцом в груди лежал недвижим я;

Глубокая еще дымилась рана,

По капле кровь точилася моя...

- Вітька? - чується насмішкуватий батьків голос із-за тину.- Чого ти ото проти ночі виєш?.. Ану, марш спати.

Робити було нічого, і Вітька понуро поплівся до хати. "Ех,- думав він,- яке безкультур'я! Людина, можна сказати, смерті в вічі дивиться, а їм - чого виєш?"

- Іди молока вип'єш,- зустрічає мати в сінях.

Вітька вагається: пити молоко чи не пити? А раптом це не дозволено перед дуеллю? Шкода, що Федька немає, а він усе знає. Та голод бере своє. Вітька жадібно спорожняє кухоль холодного солодкого молока з хлібом і заходить до хати. Батько вже сидить біля печі та латає чоботи. Під вусом у нього мигнула ледь помітна іронічна посмішка і зникла.

"Ладно, смійся,- думає Вітька,- побачимо, як ти завтра засмієшся, коли дізнаєшся"...

Після молока Вітьці страшенно хочеться спати, так би оце й упав. Та вчасно згадує наказ секунданта ходити всю ніч по хаті і думати про даму свого серця. Заходжується сонно крокувати з кутка в куток, натикаючись на стільці. Де вже там думати про даму свого серця, тут аби на ногах утриматись.

- Та чого це ти швендяєш по хаті, як на цвіту прибитий? - кричить батько.- Ось не метеляй та не затуляй мені лампи!..

Заходить мати.

- Вітюньчику! - пильно дивиться на сина.- Що це з тобою? Чого ти такий зачумлений? Може, в тебе живіт закрутив, га? То я зараз піску нагрію та прикладу.

Вітька не встиг заперечити, як мати поставила діагноз:

- Точно, живіт болить. Постривай, я хутенько нагрію...

І Вітька Горобець, мужчина з життєвим стажем в чотирнадцять неповних років, мирно захропів на всю хату з піском на животі, та так, ніби не йому завтра доведеться із зброєю в руках ставати до бар'єра та цілитися в Петра Білого і ніби не йому старший секундант Федько Котигорошки, витерши рукавом під завжди мокрим носом, подасть жахливу команду: "Вогонь!.."

І натисне Вітька на гачок, і вирветься із дула вогонь...

Ех, Вітько, Вітько, гаряча твоя голова!.. І треба ж було тобі отак відчайдушно закохатися у Гальку Козачок! Опам'ятайся, Вітько, доки ще надворі ніч і доки у тебе пісок на животі, бо завтра вже буде пізно... Візьми себе в руки, ти ж справжній мужчина, Вітько!..

Ну що з того, що Галька хитро поводила тебе за носа, а тоді безжалісно відхилила твоє перше кохання, гарячіше за найгарячіший вогонь, і надала перевагу іншому? Звичайно, радіти тут немає од чого, але й відчаюватись та ставати до бар'єра - теж... І взагалі, коли ти, Вітько, встиг закохатися у Гальку? Ну, подумай, коли? Ви ж разом росли, ще й дружили в дитинстві. А може, це сталося тоді, як вона вчила тебе свистіти? О, в свисті Галька могла заткнути за пояс будь-якого чаплівського хлопця! Пам'ятаєш, якось ви йшли вулицею, а попереду вас дріботів дід Свирид і ніс Двох здоровенних оселедців (у клятому сільмазі ніколи немає паперу!), а Галька заклала два пальці в рот і ніби ж легенько свиснула...

А діда Свирида так тіпонуло од того свисту, що оселедці - блись! - і шубовснули у калюжу. Що й казати, здорово вміла свистіти Галька, як була малою! Це тепер вона соромиться і згадувати про те своє вміння, а тоді - ого-го!.. На всі Великі Чаплі лунав її свист!..

А скільки ви з Галькою та з Федьком Котигорошком, теперішнім твоїм секундантом, зробили тоді набігів на баштани та сади; скільки груш, яблук, слив, абрикос, динь та кавунів переносили ви в своїх пазухах; скільки передрали гороб'ячих та сорочачих гнізд; скільки перекупалися у ставку; скільки переходили у школу, перехапали двійок; скільки билися і скільки мирилися; скільки десятків кілометрів переганяли м'яча з ганчірок; скільки порвали штанів та спідниць; скільки позбивали колін та подряпали облич; скільки збудували куренів з лободи; спільна перекаталися на ковзанах і саночках; скільки переграли у війну, перемокли під дощами, перемерзли зимами; скільки перепадали з дерев, і скільки перечіплялися за машинами, і скільки шофери переперіщили вас шлангами; скільки шкір на вас облізло під сонцем, скільки ви мільйонів слів переказали, перекричали, переторохтіли, а ніколи ти й не думав, що в Гальку Козачок можна закохатися!

І раптом в один чудовий день ти зовсім-зовсім іншими очима глянув на свою товаришку з довгою косою. На свою біду ти побачив, що в неї гарні чорні очі-оченята, такі жваві, й такі привабливі, і такі бездонні, що прямо диво дивне, як ти міг раніше на них дивитися і не бачити їх?.. Як ти міг раніше не бачити, що в неї тоненька шия і маленькі груди, важкі коси й довгі, примхливо вигнуті брови, тоненька, немов вирізьблена, фігурка й чарівна посмішка, що вона вся струнка, весела й швидка, як вогонь на сухій соломі?

Ну, побачив, що вона гарна. Але нащо ж було так закохуватись? Щоб почалося твоє велике страждання? І до чого ж ти достраждався? До дистанції в дванадцять кроків? До команди: "Вогонь!" Ех, Вітько, Вітько, гаряча твоя голова!.. Сопеш тепер з піском на животі, а що ти завтра робитимеш?..

Спи, мужчино чотирнадцяти неповних років, а ми розкажемо людям, як довело тебе перше кохання до забороненої законом дуелі...

Творчі муки Федька Котигорошка

Лихом цивілізованого людства, на думку Вітьки Горобця, були перший зубний біль і перше безнадійне кохання за формулою: "Він її любить, вона його - хтозна!" Із зубним болем він ще якось міг боротися: піти до фельдшера, і той таки вирве триклятого зуба. А куди поткнешся з другою хворобою, що саме прогресувала? Де, на якому клаптику землі є станція швидкої допомоги безнадійно закоханим? Принаймні у Великих Чаплях такої станції ще не було. І невідомо, чи скоро вона з'явиться. А мовчки страждати від палкого безнадійного кохання у Вітьки вже не було сили: мусив же він відкрити перед кимось свою наболілу душу, сподіваючись на пораду та бодай хоч співчуття.

І Вітька Горобець вибрав для цього Котигорошка. По-перше, вони були дуже близькі приятелі й рідко який день не зустрічались. По-друге, Федько вмів тримати язик за зубами. Друзі не схожі були один на одного. Вітька - високий, худий, з рідким білявим чубчиком - не міг і хвилини спокійно всидіти на місці. Запальний і рвучкий, він так швидко ходив, що маленький товстий і флегматичний Федько мусив бігати за ним підтюпцем. Цей дванадцятилітній опецьок (якого за смаглявість по-вуличному називали Жучком), здавалося, не ходив, а котився на своїх коротеньких ногах. По-третє, старша Федькова сестра працювала бібліотекаркою в сільському клубі, і Федько змалку мав доступ до тих книжок, яких дітям суворі педагоги не рекомендували давати. Федько вибирав книги на свій смак і ковтав їх десятками. Міг терпляче лежати на одному боці цілий день і ще терплячіше читати семисотсторінковий роман, від обсягу якого у Вітьки йшов мороз по спині. І хоч часто Федько не розумів прочитаного, але це не відбивало в нього охоти до читання. Особливо багато читав Котигорошко про кохання і вважав себе в цім ділі знавцем-теоретиком. Отож до нього за порадою і надумав звернутися Вітька.

- Ти вмієш берегти страшну таємницю? - поцікавився Горобець.

- Та я!..- Федько підтягнув штани, бо завжди доношував батькові і завжди вони в найважливішу хвилину намагалися недоречно з'їхати вниз. - Та я клянуся!.. Авторитетно! Сирою землею і рідною матір'ю, що мовчатиму, як риба. Тьху, тьху, тьху!!! Та щоб мені з місця не встати, та щоб...

- Вірю,- обірвав Вітька потік страшної клятви і сказав з нарочито байдужим виглядом: - Так от, я покохав.

- Хі-і-і!! - аж присів здивований Федько, і його осоружні штани поїхали вниз.- Оце здорово! І насправді?

Вітька похмуро кивнув.

- До могили?

- До могили.

- Хі-і-і... А як ти покохав? Свідомо чи активно? - Федько часто вживав у розмові вичитані слова.

- Узяв і покохав. Що ж тут такого? Для мене це дуже просто.

- От здорово,- все ще не міг отямитись Федько.- А я ще й не додумався закохатися, а читати про це читав. А хто ж вона, дама твого серця?

- То не дама, а Галя Козачок.

- От диви-и-на!.. А ти ж їй хоч натякнув?

- Ще ні.

- Тю! А яка ж тобі вигода з кохання, якщо вона не знає? Треба негайно ж їй освідчитись у коханні, бо так заведено.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вітька + Галя, або Повість про перше кохання - Валентин Чемерис, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Вітька + Галя, або Повість про перше кохання" (автор: Чемерис Валентин Лукич). Читати повністю електронну книгу Валентин Чемерис - Вітька + Галя, або Повість про перше кохання онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Дивись тут!!!

# data[].attributes.subject
Дивись тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.title
Тореадори з Васюківки

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!!

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Всеволод Нестайко - Тореадори з Васюківки. Слухай аудіокнигу онлайн

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Слухати аудіокнигу "Всеволод Нестайко - Тореадори з Васюківки" онлайн українською мовою

"Тореадори з Васюківки" Всеволода Нестайко - це історія про щиру дружбу, підтримку, дитячу безтурботність та відчайдушну простоту.

Трилогія про двох найкращих друзів Яву Реня та Павлушу Завгороднього повертає кожного читача до такого прекрасного періоду дитинства, сповненого відважних подвигів, хоробрих вчинків, сили фантазії та справжньої дружньої підтримки.

Автор озвучки: Валерій Клименко

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Всеволод Нестайко

# data[].attributes.attachment_link.title
Всеволод Нестайко - Тореадори з Васюківки. Слухай аудіокнигу онлайн

# data[].attributes.attachment_link.description
"Тореадори з Васюківки" Всеволода Нестайко - це історія про щиру дружбу, підтримку, дитячу безтурботність та відчайдушну простоту. Трилогія про двох найкращих друзів Яву Реня та Павлушу Завгороднього повертає кожного читача до такого прекрасного періоду дитинства, сповненого відважних подвигів, хоробрих вчинків, сили фантазії та справжньої дружньої підтримки. Автор озвучки: Валерій Клименко

# data[].attributes.headline
Читай тут!!!

# data[].attributes.subject
Читай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Всеволод Нестайко

Трилогія "Тореадори з Васюківки"

Стислий переказ по розділах, автор переказу: Світлана Перець.

Авторські права на переказ належать Укрлібу.

Частина перша,

яку розказує Павлуша Завгородній

Надзвичайні пригоди Робінзона Кукурузо та його вірного друга і однокласника Павлуші Завгороднього в школі, дома та на безлюдному острові поблизу села Васюківки

Розділ 1

Метро під свинарником. Тореадори з Васюківки. Собакевич

Ми з другом Іваном лежимо в бур'янах за клунею. Іванів дід кричить вилазити, бо буде гірше. Коли дід почовгав за хату, ми вилізли і нас зустріла п'ятипудова льоха Манюня. Це через неї ми вскочили в халепу: рили метро під свинарником, а вона провалилася та зняла вереск. Ми засипали метро і оглядалися, чи не йде дід. Як він лаявся, коли витягав льоху!

Поки ми працюємо, я вас познайомлю з моїм другом - Явою. Це не острів в Індійському океані. Ява Рень - мій найкращий друзяка. Коли йому було років півтора, сам себе назвав "Ява" (можливо, у нього так "Іван" вийшло). Батько Яви на скрипці грає. Корова називається Контрибуція. А дід, що льоху витягав, мисливець завзятий. На честь старого Реня навіть польове озеро люди назвали Реневим. Мама Явина - депутат райради. Якось Ява з Яришкою, сестричкою меншою, посварився і при всіх плескачів їй надавав. Так вона закричала : "Опозогив! (букву "р" не вимовляє) Маму-депутата на все село опозогив. Загаза чогтова!". Ява почервонів і втік.

Ява вважав нас хлопцями будь здоров, з фантазією. Навіть дід Салимон казав про нас: "От хлопці! Орли! Соколи! Нема на них буцегарні". Ява весь час вигадував різні штуки-викаблуки для слави: випустити пугутькало в клубі під час лекції на тему "Виховання дітей у сім'ї", старі дідові підштаники на телевізійну антену повісити. А одного разу придумав влаштувати бій биків, бо ми бачили закордонне кіно "Тореадор". Уперше в історії Васюківки - бій биків. Тореадор Іван Рень і тореадор Павло Завгородній! Ми почали обговорювати подробиці. Насамперед - бик. Кандидатура колгоспного бугая Петьки була відхилена, бо він був страшним, усі боялися його. Цап Жора (з'їв мою сорочку) теж не підходив, бо багато мекав. Я запропонував корову Контрибуцію, бо моя корова мала теля і один ріг. Ява не дуже хотів свою "психічну" корову чіпати, а я сказав, що він просто боїться мами. Через це ми зчепилися і покотилися по траві, підбираючи на одяг усе погане, що було на землі. Так у нас вийшов не бій биків, а бій дураків. Врешті, Ява погодився на Контрибуцію.

Наступного ранку ми вигнали своїх корів. У Яви на голові був крислатий дамський капелюшок, що насувався на очі. А я ніс червоний килимок, на якому були намальовані Цюця, Гава і Рева, про яких мені мати колись розповідала різні казки, поки я не засинав. Ще ми мали дві шпаги з ліщини. Ми погнали корів аж на край вигону, де ставок. Свою корову я відігнав. Ява підійшов до самісінької морди Контрибуції і почав вимахувати килимком перед очима. Корова не звертала на нас уваги. Один раз, коли Ява схопив Контрибуцію за вухо, вона з докором глянула на нього. Але ми вчасно не зрозуміли попередження. Ява вдарив корову ногою по губі. І раптом... я побачив Яву десь високо в небі. Він почав бігти ще в небі. Я рвонув за ним. Ми влетіли в ставок, який можна назвати просто калабанею. Контрибуція бігала навколо і мукала якісь свої коров'ячі прокльони. Вона була охайна корова, в болото не лізла. Довго ми тоді стояли з Явою в болоті. А коли вилізли, корова й словом не згадала нам нашого до неї ставлення.

Коли ми засипали метро, раптом підійшов суворий дід Варава. Йому було вже 83 роки, очі мав без вій, нерухомі, тому здавалося, ніби дід навіки чимось здивований. Дід сказав іти вчити уроки, бо екзамени на носі.

Ми з Явою були у п'ятому класі, скоро мали бути випускні екзамени, яких ми дуже не любили. Ми пішли на моє подвір'я. Я живу по сусідству з Явою. Друг запропонував зробити підводного човна із старої напівзатопленої плоскодонки. Ми вже рушили, як раптом біля старого колодязя почули жалібне тонке скімління. Ява виявив, що якась свиня вкинула туди цуцика. Кинулись рятувати його. Ява сів у цеберку, я опустив його. Спускати було неважко. Ява гукнув, що забрав товариша Собакевича, я почав тягнути назад. Собакевич виявився кудлатим, клаповухим рудим цуценям. Ім'я Собакевич, жартома дане йому Явою, пристало до нього одразу й назавжди. Ми побігли до річки скупати цуцика.

Розділ 2

"Вермахт!.. Двадцять залізних!.."

Одного разу Галина Сидорівна спитала мене урок. Я встав і за звичкою штовхнув Яву, щоб підказав. І тут Собакевич, що сидів у Яви за пазухою, вистромив голову і гавкнув. Вчителька вигнала нас з класу.

Вже виходячи надвір, я прихопив з собою шкільний дзвоник, що лежав без нагляду. Разом з Собакевичем ми сховалися у бузкові кущі за школою. Ява прикріпив дзвінок Собакевичу моїм паском від штанів, бо мотузки ми не мали.

Раптом за стіною сараю ми почули голоси Бурмила (його сарай межував зі школою, Бурмило жив сам і був рибалкою) і Книша (шофера, що жив по сусідству з Явою). Вони говорили про "подаруночок від німців", якого "на десять років буде", "має бути двадцять залізних", "купимо в Києві, що треба, і за діло".

Ми з Явою перезирнулися, бо це було цікаво для нас.

Та в цей час почувся голос шкільного дзвоника. Ми не помітили, що Собакевич побіг попід вікнами школи за куркою. За цуценям кинулись, і воно побігло до нас з Явою. Ми почали тікати, але я не міг добре бігти, бо тримав штани, які злітали без паска. З'явилася Галина Сидорівна і сказала, що завтра на екскурсію до Києва ми не поїдемо.

Розділ 3

Пригоди в Києві. Наші підозри дедалі зростають. Старшина Паляничко

У дворі школи стояла вантажна автомашина, яка мала везти учнів на екскурсію у Київ. Усі були радісні, крім нас з Явою. На наші вмовляння Галина Сидорівна сказала, що взяти нас - непедагогічно. Я з тривогою позирав на Бурмила й Книша біля машини (Книш віз дітей у Київ). Невже ми залишимось і не взнаємо, що робитимуть вони у Києві? Раптом Ява смикнув мене, і ми кинулись до машини. Сховалися під стільці на машині, поки Галина Сидорівна не бачила. Звичайно, всі бачили це, але то вже на їхній совісті.

Через деякий час машина рушила. Ніхто нас не виказав. Їхати по вибоїстій дорозі на вантажній машині, лежачи у кузові під стільцями було тяжко: потилицею об стілець - лобом об дно кузова. Коли виїхали на асфальтове шосе, усі заспівали:

Знов зозулі чути голос в лісі,

Ластівки гніздечко звили в стрісі...

Ми з Явою ("А, все одно не почують у такому хорі!") затягли і собі на все горло. Ми так захопились, що навіть не відчули, коли всі припинили спів, бо машина проїздила під вербою. Під стільцями ми співали: "Жде-ге-е дівчина, жде-ге-е". Вчителька крикнула вилазити і назвала нас шпигунами. Ми опустили голови і сказали, що більше не будемо.

Нарешті приїхали в Київ. Пішли у метро. На станції "Хрещатик" ми з Явою вибігли за Книшем і Бурмилом. Ніхто й помітити не встиг, як ми вискочили. Шпигуючи за водієм і рибалкою, зайшли ми у магазин "Динамо" і сховалися там за сніп із бамбукових вудлищ. Книш і Бурмило купили ласти для підводного плавання і маску з трубкою. Злодійкувато озираючись, Книш і Бурмило вийшли з магазину. Ми теж рушили, та раптом перекинули вудлища. Крики, зойки, паніка. Ми кинулися тікати.

У метро ми з другом побачили піджак Бурмила. На станції "Дніпро" вийшли за ним. Та виявилось, що це був не Бурмило. Раптом з репродуктора на всю станцію, залунало: "Учні з села Васюківки, що приїхали на екскурсію до Києва, Рень і Завгородній, вас чекають на виході з станції "Дніпро". Вперше у житті наші прізвища назвали по радіо. Зустрів нас на виході здоровеннецький вусатий міліціонер, старшина Паляничко. Ми подумали, що попалися за ті вудилища, що порозкидали. Міліціонер повів нас до машини і кудись повіз. Ми думали - у тюрму. Ява навіть сказав, що старшина взяв не тих, що треба, що ті шпигуни купили вже акваланг. Міліціонер думав, що ми жартуємо. Приїхали ми до Історичного музею. На третьому поверсі зустріли Галину Сидорівну з класом. Вчителька сварилася, що з усіх двадцяти дев'яти учнів примудрилися загубитися саме ми. Галина Сидорівна червоніла і дякувала Паляничкові. Він не зводив очей з учительки. Старшина Паляничко ходив потім з нами всюди, а коли ми їхали додому, урочисто віддав честь.

Дорогою додому ми співали:

Ось і вечір, вівці біля броду

З Черемошу п'ють холодну воду.

У садочку вівчаря стрічає

Дівчинонька, що його кохає.

А ми з Явою лукаво тягли на все горло:

У садочку старшину стрічає

Дівчинонька, що його кохає.

Стислий переказ по розділах, автор переказу: Світлана Перець.

Авторські права на переказ належать Укрлібу.

Розділ 4

Тренування на плесі. А чи не шукають вони Папушину рушницю?

У плавнях Книш сидів на березі, а Бурмило у масці і ластах пірнав у воду. Йому було важко, Книш радив тренуватися ще.

А ми з Явою за цим підглядали і міркували, для чого вони це роблять. Ява думав, що вони шукають рушницю Папуші. Плавні у нас на багато-багато кілометрів тягнуться на південь. Тут багато дичини, тому часто приїжджають мисливці, які спиняються у діда Варави. Позаторік на відкриття полювання мисливців до нас понаїхало безліч. Човни одразу всі порозбирали. А київські уночі приїхали, і човнів не вистачило. Одна дідова довбанка лишилася. На ній я перевозив мисливців: я був легкий і нас легко могло пливти двоє. Був між мисливцями немолодий уже Папуша. Коли ми попливли і були на середині ріки, над нами низько пролетіло троє крижаків. Папуша враз сіпнувся, скинув рушницю (мисливець він був дуже азартний), та вистрелити не встиг, ми перекинулись у воду. Рушниця втонула, а Папуша довго кричав: "Ружйо! Ружйо!". Дно було замулене, витягти важко. Скільки не приїздив після того Папуша, завжди гірко зітхав, згадуючи свою "дорогу утопленицю".

Тим часом Бурмило знову пірнув, а Книш сказав, що досить на сьогодні, бо має спецзавдання на аеродромі. Ми з Явою перезирнулися і швидко попливли до берега.

Розділ 5

Кишенькова атомна бомба на транзисторах. Хто такий Фарадейович

На колгоспному подвір'ї ми з Явою тихенько залізли на кузов Книшевої машини. Згодом прийшов Книш, не зазирнувши у кузов, він поїхав.

Приїхали ми на районний аеродром.

# data[].attributes.attachment_link.title
Всеволод Нестайко - Тореадори з Васюківки (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати скорочено "Тореадори з Васюківки (скорочено)" (автор: Нестайко Всеволод Зіновійович). Стислий переказ сюжету, опис ключових подій та змісту твору скорочено в Бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Людмила Хмелярчук

# data[].attributes.attachment_link.title
Катя Штанко "Дракони, вперед!" Детальний переказ повісті. Аудіокнига

# data[].attributes.headline
Читай тут!!!

# data[].attributes.subject
Читай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.title
Дракони, вперед! (уривок) — Катерина Штанко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Дракони, вперед! (уривок)” (автор: Штанко Катерина Володимирівна). Читати повністю електронну книгу Катерина Штанко — Дракони, вперед! (уривок) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!1

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!1

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Людмила Хмелярчук

# data[].attributes.attachment_link.title
Андрій Кокотюха "Гімназист і Чорна Рука". Аудіокнига (детальний переказ повісті)

# data[].attributes.headline
Першій зразковій гімназії все зразкове – окрім учнів.!!!Цікаво?? Читай тут!!

# data[].attributes.subject
Першій зразковій гімназії все зразкове – окрім учнів.!!!Цікаво?? Читай тут!!

# data[].attributes.body
Про гріхи кожного знає лиховісний незнайомець, який називає себе Чорною Рукою. Хто не виконає його наказів, тому непереливки.

# data[].attributes.attachment_link.title
Гімназист і Чорна Рука (уривок) — Андрій Кокотюха, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Гімназист і Чорна Рука (уривок)” (автор: Кокотюха Андрій Анатолійович). Читати повністю електронну книгу Андрій Кокотюха — Гімназист і Чорна Рука (уривок) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!!

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Корисні поради від Ольги

# data[].attributes.attachment_link.title
Аудіокнига 6. Наталка Малетич "Щоденник Ельфа". "Усе шкереберть. І в цьому є сенс".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Увага, Ви читаєте ознайомчий фрагмент твору. Буль ласка, придбайте повну книжку на Сайті ВСЛ

1

Коли усе летить шкереберть, у цьому насправді є сенс. Навіть якщо відразу ти його не бачиш, не розумієш чи не хочеш прийняти. Улітку я в цьому переконався.

У червні я мав поїхати у літній англомовний табір поблизу Лондона - вже були готові всі документи і сформована група зі школярів нашого міста. Я тішився, бо мій друг Сергій і дівчина з паралельного класу, що подобалась мені, Злата, також мали бути зі мною в таборі.

Однак за день до нашого виїзду мій тато впав з риштування - він реставратор і працював над відновленням розписів у соборі - та дуже серйозно травмувався.

Мама сказала, що тато не зможе сідати і ходити, можливо, й все літо. З лікарні його випишуть не швидше, ніж за місяць.

- Не знаю, Андріане, чи тепер ти зможеш поїхати, дитино. Адже лікування дорожезне, і тепер з півроку доведеться на моїй зарплаті протриматися, - сумно сказала мама, втираючи сльози.

Ми сиділи в кухні і пили чай - мама щойно прийшла з лікарні від тата. Я, звісно, був розчарований. Прощавай, поїздко. І Злата...

- А може, мені в якусь піцерію влаштуватися, підзароблю трохи? - запропонував я, щоб не показати мамі, що мене ця новина просто вбила.

- Та що ти, сину! Адже літо - відпочивай. Ще встигнеш напрацюватися після школи. Он тата в лікарні провідуватимеш, коли я на роботі - і вже йому веселіше. Знаєш, табір буде й наступного року - дасть Бог, таки потрапиш, - втішала мене мама, покуйовдивши чуба.

Я відсахнувся - невже мамі досі не зрозуміло, що я вже не мале хлоп'ятко? Та відразу ж і пошкодував - адже їй і так важко! Я обійняв маму, і вона плакала в мене на плечі.

2

Наступного дня я провів у мандри Сергія та Злату, які пообіцяли мені писати в чаті. Довго дивлячись услід автобусу, я думав, що усе летить шкереберть. На душі було так маркітно, що я ледь не забув - маю ж провідати тата.

Ех, не люблю лікарень. Та й нема, певно, таких людей, що їх люблять. Чомусь мені видається, що час там застиг, як комаха в бурштині, і що всі хворі лежать там місяцями й ніколи не одужують.

Глибоко вдихнувши, я прочинив двері в палату. У ній було чотири ліжка, та наразі тато був єдиним пацієнтом. Тато був дуже блідий. Його зламана нога на витяжці, загіпсовані руки та комірець на шиї не давали можливості рухатися. Однак тато всміхнувся, побачивши мене.

- Як добре, що ти прийшов, Андріане!

- Мама бульйону смачного зварила, - я став розкручувати термос, бо розумів, що питати, як тато почувається, просто немає сенсу.

Мені довелося погодувати тата з ложки - і то вперше в житті я когось так годував. Було трохи ніяково - адже звик з дитинства, що батьки - сильні і що це вони завжди допомагають мені...

- Я от видужаю - поїдеш у табір наступного року, не журися, - пообіцяв тато між двома ложками.

- Та я не журюся, головне, щоб ти одужав.

У наступні дні я також навідувався до тата - годував маминими смаколиками й навіть зголив йому відрослу бороду! І виносив судно. Тато ніяковів - він ненавидів безсилля, вдома навіть з грипом ніколи більше двох днів не лежав у ліжку. А тут...

Невдовзі в тата з'явилися сусіди - новоприбулі з усілякими переломами. Тепер він мав більше нагоди побалакати, бо раніше слухав зазвичай радіо на плеєрі.

Так минали дні. Удома я трохи бавився фотошопом, скачував і дивився фільми, сидів у Фейсбуку і щодня навідувався у басейн - маю абонемент. Тішили хіба повідомлення від Сергія і Злати, однак невдовзі я перестав відписувати другові, хіба в кількох словах.

Це сталося після одної нашої розмови в ча- ті... навіть не знаю, чи тепер про це згадувати. Але тоді мені здалося, що насправді все полетіло шкереберть - адже друг написав, що закохався у Злату. І навіть їй освідчився. І вона теж любить його... "Радий за вас". А що ще я мав відписати?! Я ж не казав йому, ЯК мені вона подобається... І їй не встиг... Аж тепер я знаю, що й у цьому був сенс.

3

Коли тато повернувся з лікарні, я також доглядав його удома, проте одного дня, після дзвінка бабці, тато сказав:

- Андріане, бабусі теж треба допомогти. Коли сінокіс - я завжди їжджу до неї, ти знаєш. Але цього року...

- Я не вмію косити, тату.

- Не кажи: не вмію, а кажи - навчуся, - пожартував тато. - Ти ж знаєш, не святі горшки ліплять.

Перспектива поїхати на кілька тижнів у село мене не тішила - я бував там хіба на Різдво і Великдень, коли ми гостювали в бабусі, а в усіх інших випадках уникав таких поїздок, як тільки міг. Хоча дошкільням майже по півроку жив у бабусі - від середини весни до середини осені. "Дитина асфальту", - зітхала мама, коли я вкотре викручувався, аби не їхати з ними до бабці на вихідні.

- Бабця там не впорається без підмоги. Ти хлопець дужий, можеш і обертати траву - а то треба робити по декілька разів, щоб як слід підсохла, - вивів мене з задуми тато. - А косити сусід допоможе.

- Терпіти не можу туди їздити, - буркнув я.

- Квасолька залишиться без сіна. А бабця - без молока, - дорікнув тато.

- Та поїду я, поїду, - буркнув я і пішов складати наплічник.

Кажу ж, коли вже шкереберть - то таки все відразу. У табір не поїхав, тато хворий, Злату в мене з-під носа найкращий друг поцупив. А тепер іще село край світу...

4

Насправді село у нас дуже мальовниче - адже в Карпатах не може бути негарно. Щоправда, мобільник там із перебоями працює та й інтернету в бабці нема. Проте усе це видалось мені не надто важливим, коли я вийшов з автобуса і подався ґрунтовою дорогою поміж шелестких ялин, а тоді - через поле з різнотрав'ям - до дерев'яної бабусиної хати. Вона так зраділа! Я навіть не міг пригадати, коли ще бачив її такою втішеною.

- Боже ж, а виріс як! - все примовляла вона, наливаючи мені у смішне горнятко "з носиком" тепле молоко. - Пригадуєш, ти з нього ще маленьким пив - я досі думаю, як так час пролетів - як одна мить!

- Дякую, бабцю. Я тепер не дуже люблю молоко, - скривився, однак ковтнув кілька разів, аби бабусю не образити.

- Нічого, хоч потрохи пий, сили набирайся. У Квасольки - найсолодше в світі молоко.

Цілий вечір бабця розпитувала мене про тата і маму, а я, сидячи на ґанку, розповідав, не зводячи очей з багряного сонячного диска, що поволі зменшувався, а тоді - пірнув за гору. Небо ще трохи палало, а потім якось різко, майже вмить, стемніло, і на землю опустилася ніч. Де-не-де в розкиданих на пагорбах хатах світилися латки вікон - село невелике, молоді небагато, а старші люди вкладаються з курми, як каже бабця, та встають із сонцем.

Ніч була неймовірно зоряна і духмяна - запах скошеної став сильнішим, коли впала роса. Впали роси на покоси, думав я, засинаючи, і чомусь не міг пригадати ані слова більше з почутої колись від бабці пісні.

5

- Агов, герою, обгориш на сонці! - задерикувато гукнув хтось у мене за спиною.

Я озирнувся, опершись на граблі, якими обертав сіно. Засмагла чорнява дівчина, спортивна і струнка - в панамці, обрізаних джинсових шортах і легкій жовтогарячій сорочці з ледь підкоченими рукавами, насмішкувато зиркала на мене з сусідського поля, войовничо вимахуючи граблями. Схоже, вона була ліпший спец з обертання сіна, ніж я...

- Не згорю, - буркнув я.

Але футболку одягнув. Поглядаючи крадькома на дівчину, я не знав, як із нею заговорити. Не гукатиму ж отак, щоб півсела слухало. Вона теж більш не озивалася, а згодом подалася до хати.

6

По обіді, насмалившись на сонці і пообертавши все сіно двічі, я вирішив податися до річки. Шкода, в мене тут нема велосипеда, а то б швидше заїхав, а так довелося хвилин двадцять плентатися під палючим сонцем, поки поміж ялин і ліщини показався каменистий білий берег та блискітки ріки.

Річка Стрий тече з гір, звиваючись і часто змінюючи русло. Якщо спостерігати за нею з траси, можна її бачити то по праву руку, то ліворуч. Як я був малим, тато щоразу, коли ми мандрували до бабусі, розповідав мені легенду про річку, досить таки моторошну.

Над витоком річки височіє гора Явірник, названа так, бо на ній росте багато яворів. Колись у давнину люди ходили через ту гору в Тухлю, Славське і Лавочне ярмаркувати. Якось один чоловік, прикупивши солі, повертався додому і, натомившись, сів собі відпочити в підніжжі гори. Неподалік пас худобу його небіж та й запитав: "Що несете, стрийку?" А той візьми й пожартуй: "Золото, синку". Хлопець узяв то за чисту монету і, зазіхнувши на неіснуюче золото, убив стрийка. А коли розв'язав торбу, побачив сіль. Наляканий, він викопав могилу і поховав чоловіка. Ще не встиг як слід засипати землею, як з могили почало бити джерело. От його й назвали Стриєм. А з роками струмок став справжньою річкою.

Страшнувата така легенда, але річка - гарна: часом буває тихою і спокійною, а буває бурхливою та каламутною - після дощів. Зараз вода жебоніла в ній лінькувато, ніби її також зморила спека.

Скинувши одяг, я зайшов у воду, яка за два десятки кроків сягнула мені грудей. Була прохолодна, але в таку спеку - то просто супер. Вирішив перепливти річку впоперек і вивчити протилежний берег.

Виявилося, що річка не така вже й сумирна, як видається на перший погляд з берега. Я гріб з усіх сил, та відчував, що течія потрохи відносить мене вниз. Я вийшов на берег метрів на сімдесят нижче від того рівня, де лежали мої речі. Нічого, потім повернусь по них. Я приліг на березі, хоч і було мулько та пекло в плечі розжарене на сонці каміння.

- Знову засмагаєш, Андріане?! - гукнув мене хтось невдовзі.

Я розплющив очі (задрімав, виявляється) і побачив на протилежному березі... сусідку. Звідки вона знає, як мене звати? Певне, у бабці спитала. Поки я собі розмірковував, дівчина скинула одежу і, сяйнувши засмагою та червоним спортивним купальником, пірнула у воду. Потім випірнула і стала пливти. Невже теж на цей берег? Смілива...

Плавчиня з неї була не надто вправна чи просто сили бракувало. Я зауважив, що течія, яка раптом видалась мені значно бурхливішою, зносить її все далі. Якоїсь миті голова дівчини зникла під водою. Тоді показалася.

# data[].attributes.attachment_link.title
Усе шкереберть. І в цьому є сенс (уривок з 'Щоденнику Ельфа') - Наталка Малетич, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Усе шкереберть. І в цьому є сенс (уривок з 'Щоденнику Ельфа')" (автор: Малетич Наталка). Читати повністю електронну книгу Наталка Малетич - Усе шкереберть. І в цьому є сенс (уривок з 'Щоденнику Ельфа') онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Можеш глянути і фільм!

# data[].attributes.subject
Можеш глянути і фільм!

# data[].attributes.attachment_link.title
Фільм " Климко" (1983 р., за мотивами повісті Григора Тютюнника)

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!!

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
АудіоКниги Українською

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Григір Тютюнник

# data[].attributes.attachment_link.title
Тютюнник Григір - Климко

# data[].attributes.attachment_link.description
Дитинство самого автора, Г. Тютюнника, припало на жахливі роки однієї з найстрашніших війн в історії людства - Другу Світову війну. Пережите дало відгук у творчості, знову повертаючись до теми війни, дитинства під час війни. Автор пише щиро, без перебільшень і замовчування; відчувається увесь біль,

# data[].attributes.headline
ТИ віриш у те, що маленький хлопчик може перейти всю Україну під час війни???Ні!!!Тоді читай!!!

# data[].attributes.subject
ТИ віриш у те, що маленький хлопчик може перейти всю Україну під час війни???Ні!!!Тоді читай!!!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська та Світова Літуратура українською мовою

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У повісті відображаються події під час Другої світової війни. Головний герой, хлопчик на ім'я Климко, прокидається серед степу від сонячних променів після сну під скиртою. Він вирушає до Слов'янська по сіль.

Під час подорожі хлопчик згадує, як жив з дядьком Кирилом, відколи осиротів. Вони мешкали у залізничному бараку біля колій. Дядько працював машиністом паротяга. З роботи він повертався завжди веселим і усміхненим. Та одного разу на станцію приїхала дрезина, на якій були тіла загиблих - дядька Кирила та його двох помічників. Від людей у натовпі хлопчик дізнається, що залізничників вбила бомба прямим влученням. Климко залишається сам-один.

Опис

Він сидить у скирті й бачить, як по дорозі йде німецький обоз. Одна підвода зупиняється і солдат підходить до скирти. Він бачить Климка і питає, хто він. Климко відповідає і солдат пригощає його галетами та сіллю.

Прямуючи далі, хлопчик натрапляє на картоплище. Там він знаходить п'ятдесят сім картоплин та вгамовує свій голод.

Він знов згадує, як перейшов жити до невеличкої кімнати у шахтній сортувальні, до вагової. Це сталося, коли німці розбомбили станцію і залізничний барак згорів. Та Климко майже ніколи не буває один - у нього завжди гостюють його шкільні друзі. А згодом до нього у кімнату перебирається його друг Зульфат Гарєєв.

# data[].attributes.attachment_link.title
Климко (Григір Тютюнник) - Читати Онлайн

# data[].attributes.attachment_link.description
У повісті відображаються події під час Другої світової війни. Головний герой, хлопчик на ім'я Климко, прокидається серед степу від сонячних променів після сну під скиртою. Він вирушає до Слов'янська по сіль. Під час подорожі хлопчик згадує, як жив з дядьком Кирилом, відколи осиротів. Вони мешкали у залізничному бараку біля колій.

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ясно, як в білий день

# data[].attributes.attachment_link.title
8-й клас. А.Дімаров. На коні і під конем. Ч.2.  Блакитна дитина (3/3 ) + Ч.3 На коні і під ко  (1/3)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЧАСТИНА ПЕРША. ЧЕРЕЗ МІСТОЧОК.

Колись я чув казку про чарівний місточок.

Провисав він над безоднею, і по один бік жила людина, а по другий було все, що потрібно їй для життя. Щодня переходила ту прірву людина. І жити б їй вічно, коли б місточок не вужчав з кожним днем.

Стурбована, щоразу набирала людина все більше припасів. Але чим важчою ставала її ноша, тим вужчим - місточок.

Я теж стою над таким урвищем, і по той бік - прожиті мною роки. І доки не щез місточок моєї пам'яті, буду ходити по ньому, хоча б він став такий вузенький, як лезо ножа.

БІЛЯ ВІКНА

Мама іде на роботу, а ми залишаємось удвох: я і мій брат Сергій. Мені - п'ять років, братові - два.

Велика кімната з глиняною долівкою і широкою дубовою лавою під стіною, старенький стіл, етажерка з книжками та зошитами, широке дерев'яне ліжко, де ми спимо втрьох, - оце й усі наші достатки. Та ще біля дверей стоїть висока бодня з борошном. Дуже цікаво видиратися на неї і дмухати в те борошно: по сипучій поверхні бігають довгасті ямки, зривається завірюхою біленький пилок. Я щосили дмухаю, а брат кричить унизу і смикає мене за ногу, щоб я поступився місцем.

Але найцікавіше місце в кімнаті - єдине невелике віконце в чотири шибки.

Надворі - люта зима, намело величезні кучугури, все покрилося білим, навіть люди, що іноді заходять до нас, сиві од інею. Мама йде в школу, а ми відразу кидаємося до вікна, щоб ще раз побачити її, окутану білим туманом.

Ми давно поділили нижні шибки: ліва - Сергієва, права - моя. За ніч вони обростають грубою кіркою крихкого льоду, товщого внизу, покритого ніжно-білим сніжком. Коли цей сніжок обережно лизати, то він холодний і трохи солодкий на смак. А як почнуть дубіти язики, тоді краще хукати на шиби.

Спершу з'являється кругла темненька криничка. З кожним подихом вона все ширшає й ширшає, а посередині - світлішає й світлішає, тоншає й тоншає кірочка льоду, доки не заголубіє, неждано й казково, омите тоненькою водяною плівкою скло.

Тепер треба лише пильнувати, щоб віконця не замерзли. Мороз обкидає по краях голчасті візерунки, і досить зазіватися, як вони поснуються довкола, наче сліди тонконогих пташенят. Не встигнеш оглянутися, а скло вже поросло небаченої краси лісом і міниться, і виблискує, і спалахує тисячами кольорових вогників.

Ми поприлипали до вікна і крізь блакитні кружальця дивимося на високі снігові замети, що іскряться під сонцем, на запушені інеєм дерева, які немов понадягали теплі хустки, на застиглі дими понад хатами.

Згодом дерева й сніги починають червоніти. Темнішають, видовжуючись, фіолетові тіні попід заметами, а вікна загоряються червоним.

Хата теж наповнюється холодними тінями. Вони спершу кубляться під лавкою, столом, ліжком, сизуваті й непевні, а потім починають потихеньку скрадатися на середину кімнати. Здається, досить тупнути ногою, як вони метнуться геть, заб'ються під лаву.

Та чим більше кривавиться сніг і видовжуються тіні надворі, тим густіші, темніші, нахабніші тіні у хаті.

Я намагаюся не оглядатись. Щільніше тулюся до віконця, все завзятіше хукаю в синювату вже шибу. Робиться моторошно: наче хтось, великий і патлатий, тихенько ворушиться за плечима. Боюся оглянутись, і водночас наростає непоборне бажання оглянутися назад.

- У мене є гостра шаблюка, я сильний! - голосно кажу я, щоб налякати того, який причаївся за спиною.

- І в мене є шаблюка, - тоненьким голоском відгукується Сергійко.

- Я нею аж сто вовків порубав! - вихваляюсь я, сторожко прислухаючись, чи не заворушиться перелякано той. - І ще сто порубаю!

- Ги-и-и! - несподівано починає пхинькати брат.- Хочу спати... Ги-и-и!

Мушу відірватися од вікна, що вже згасло й посіріло. Беру дерев'яну шаблюку, оглядаюся назад.

У кімнаті вже зовсім темно, особливо внизу. Той, що стояв за плечима, кудись зник: певно, заховався під лавку. Чекає, доки я злізу на долівку, щоб вхопити мене за ноги волохатими руками. Сторожко прислухаюся, наставивши перед собою шаблюку.

А Сергійко тягне своє:

- Хочу спати!.. Ги-и-и!..

Хоч-не-хоч, а треба злазити. Нагинаюся й починаю сікти шаблюкою попід лавкою. Вимахую довго, тикаю в усі куточки, доки не починає боліти рука. Якщо він там і був, то вже лежить, порубаний, стікаючи чорною кров'ю.

Зіскакую на долівку. Брат обхоплює мене руками й ногами, тулиться до мого плеча. І незвична войовнича наснага оволодіває мною. Хочеться, щоб зараз став передо мною той, я б сміливо кинувся на нього, захищаючи брата, що довірливо тулиться до мене.

СТОРОЖИХА

Мама тяжко захворіла. її повезли до міста, а ми залишились удвох.

Сидимо і тихенько рюмсаємо: від жалю за мамою, від страшенної самотності, від того, що ми нікому не потрібні.

До кімнати заходить сторожиха - товстелезна тітка з завжди сердитим обличчям. Часто-густо, коли поблизу немає мами, сторожиха ловить якогось учня-бешкетника і лупцює його мокрою ганчіркою. Учні її дуже бояться, а мама свариться з нею. І ми щиро дивуємось маминій хоробрості: адже вона така маленька супроти сторожихи!

- Чого це ви соплі розвішали! - гримає вона на нас. - Отакі великі парубки, женити скоро!

"Парубки" перелякано замовкають, приглядаючись, чи не тримає сторожиха за спиною мокрої ганчірки.

Вона починає прибирати в кімнаті, а важке, наче висічене з темного каменю, обличчя стає ще сердитішим.

- І їсти дітям нічого... Тілігенція драна! - лає когось сторожиха, никаючи по закутках. Дістає пшоно, хліб, скоринки сала й довго стоїть над тим добром, скептично закопиливши губу.

Виходить так же несподівано, як і зайшла. А ми, голодні, як вовченята, дивимося на пшоно і хліб, боячись поворухнутися: нам здається, що сторожиха стоїть з ганчіркою під дверима, тільки й чекаючи на те, щоб ми полізли до хліба.

Знову в дверях - сторожиха. В одній руці - глечик, а в другій - вузлик.

Дістає по пиріжку, наливає молока:

- Їжте, кошенята!

Пиріжки з квасолею, великою та солодкою, молоко холодне і дуже смачне. Сергій присмоктується до важкої череп'яної чашки, довго сопе в неї, і пузце його росте на очах. А коли відривається, то в нього через увесь лоб - підкова з білої піни.

- Холосе! - задоволено тягне Сергійко. Оченята його стають маленькі та сонні.

Я дивлюся поверх чашки на сторожиху, що сердито чистить картоплю, вона вже не здається мені такою страшною, як півгодини тому.

Минає кілька днів. Сторожиха приходить щодня: полаяти "тілігенцію", прибрати в кімнаті, зварити нам їсти. І кожного разу приносить домашнього гостинця: пиріжок, пампушку чи корж з вкрапленим салом, що смачно хрумтить на зубах.

Іноді сідає навпроти нас, підпирає підборіддя рукою, тихенько зітхає. В такі хвилини обличчя її стає лагіднішим, не таким уже суворим, хоч я ніколи не бачив, щоб вона посміхнулася або розсупила брови.

- Забрала б я вас до моїх песиголовців, так матінка ж ваша... - сказала якось вона, і я, обпалений несподіваною пекучою тугою за мамою, за її ласкавими руками і милим, рідним голосом, не витримав - голосно схлипнув.

На мою голову лягла важка, огрубіла долоня. Нічого не говорила сторожиха, навіть не пестила, як то робила мама, а просто тримала руку на моїй голові.

ДВАДЦЯТЬ КОПІЙОК

Одного разу знайома вчителька Галина Петрівна дала мені листа і попросила вкинути в поштову скриньку.

Я йшов вулицею, мало не тріскаючись від пихи. Здавалося, всі знають, куди я йду, що несу, і з повагою дивляться на мене. Стискаю у лівій руці листа, а в правій - довгого патика, пильнуючи собак.

Ось і сільрада. Видираюся на ганок, потім - на поручні і опускаю листа до скриньки.

Назад я вже їхав верхи на патикові.

Галина Петрівна похвалила мене і пообіцяла дати, коли буде зарплата, двадцять копійок.

З того часу я щодня бігав до крамниці і довго стовбичив біля прилавка, оглядаючи звабливі речі, що їх можна було купити за двадцять копійок. Крамар згодом дізнався про скарб, що мав звалитися на мене, і охоче вступав у розмову. Він бідкався, що не вистачить краму, що доведеться, мабуть, спеціально посилати гарбу до району.

Під'юджуваний отакими розмовами, я врешті вирішив купити собі кілька блокнотиків, олівців і фарби. Сергійкові - барабан, а на здачу - цукерок.

Тепер тільки треба дожити до зарплати.

Я вивів на клаптикові паперу стільки паличок, скільки залишалося днів до зарплати, і щодня закреслював по паличці. І чим менше залишалося паличок, тим більше наростало в мені святкове нетерпіння.

В переддень зарплати бігав до крамниці запитувати, чи буде завтра відчинено. Крамар, мружачи лукаве око, почухав за вухом, погмикав і нарешті повідомив, що завтра таки вихідний (серце моє провалилося в безодню відчаю), але заради такого покупця він, так тому й бути, відчинить крамницю!

Настав довгожданий день. Схопившись до схід сонця, я відразу ж закреслив останню паличку і став чекати на Галину Петрівну.

Ще ніколи час не тягнувся так повільно. Наче йому поперебивало ноги, і він, охкаючи та стогнучи, котив угору важкенне сонце, доки тінь піді мною стала темною та куцою. Я стояв біля воріт і, притуливши долоню до чола, вдивлявся у посірілу від куряви вулицю, виглядаючи Галину Петрівну. А поруч нетерпляче тупцявся Сергійко, чекаючи на барабан.

Галина Петрівна прийшла разом із мамою. Була весела та привітна, як і завжди, а я не відводив од неї погляду, чекаючи обіцяного.

- Ти чого так на мене дивишся? - запитала вчителька. Я почервонів і одвернувся. Чомусь соромився нагадати про двадцять копійок, бо навіть не міг допустити, щоб Галина Петрівна забула про них. Адже оцей тиждень я тільки й снив ними!

І коли вона пішла, я довго заглядав на стіл, чи не лежать там обіцяні гроші.

Кілька годин я сидів у кутку, гірко роздумуючи, що не матиму ні блокнотів, ні фарб, ні олівців. Пригадав обіцянку крамаря спеціально для мене відчинити крамницю, і образа на Галину Петрівну потроїлася.

Потім я зважився. Вирвав із зошита чистий аркуш і довго сидів, старанно виводячи кожне слово. Закінчив і ще раз перечитав:

"Сільраді.

Хай Галина Петрівна віддасть двадцять копійок, що не віддає.

Толічка".

Голова сільради сидів за столом і читав газету. Незважаючи на спеку, він був у кожушку, а чорна кудлата шапка лежала поруч. Я зупинився перед столом, терпляче чекаючи, поки голова мене помітить.

Ось він повернув до мене почервоніле від натуги обличчя, витер долонею чорні вуса, що звисали донизу, і здивовано запитав:

- Ти як сюди потрапив?

- До вас, - тихенько промовив я, не спускаючи з нього заворожених очей.

# data[].attributes.attachment_link.title
На коні й під конем - Анатолій Дімаров, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
ЧАСТИНА ПЕРША. ЧЕРЕЗ МІСТОЧОК. Колись я чув казку про чарівний місточок. Провисав він над безоднею, і по один бік жила людина, а по другий було все, що потрібно їй для життя. Щодня переходила ту прірву людина. І жити б їй вічно, коли б місточок не вужчав з кожним днем.

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!!

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
АудіоКниги Українською

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Метелики у крижаних панцирах" - повість Оксани Радушинської про дівчинку-підлітка, прикуту до візка після автомобільної катастрофи, у якій загинули її батьки. Чи зможе героїня знайти справжніх друзів і навіть перше кохання? Чи зможе відкритися світові, перебуваючи у панцирі зі страху перед людським нерозумінням, перешіптуванням за спиною? Чи зможе довести усім довкола і насамперед собі, що найважливіше - людська гідність.

Ютуб канал диктора

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
метелики в крижаних панцирах аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
метелики в крижаних панцирах слухати

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
метелики в крижаних панцирах онлайн

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Оксана Радушинська

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Гість Світлана

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Гість Тетяна

# data[].attributes.attachment_link.title
Радушинська Оксана - Метелики в крижаних панцирах

# data[].attributes.attachment_link.description
"Метелики у крижаних панцирах" - повість Оксани Радушинської про дівчинку-підлітка, прикуту до візка після автомобільної катастрофи, у якій загинули її батьки. Чи зможе героїня знайти справжніх друзів і навіть перше кохання? Чи зможе відкритися світові, перебуваючи у панцирі зі страху перед

# data[].attributes.headline
Читай тут!!!

# data[].attributes.subject
Читай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ярині 13 і вона прикута до візка. Такою дівчина була не завжди - це наслідок автомобільної аварії, у якій вона втратила батьків та маленького двоюрідного братика. Зараз Ярина мешкає у люблячих дядька з тіткою. Вона дуже любить життя, хоч і страждає через самотність. Проте це літо для дівчини особливе - вона знаходить нових друзів.
Розділ 4

Спільних тем для розмов, як виявилося, не так вже й багато. Хоча Сашко із Саньком піддалися на наполегливе вмовляння Артема й познайомилися з Яриною, однак взаємного зацікавлення бракувало. А без нього яка може бути дружба? Навіть теоретично вона неможлива.

Ця Ярина якась надто тиха, мовчазна, більше слухає, ніж розповідає. І не така гостра на язик, як місцеві дівчата. Та ще її дядько... Як зміряє поглядом з голови до п'ят... Чи з п'ят до голови?.. Та яка вже різниця, якщо після цього і слова не вимовиш, а ноги так і просяться дременути подалі з їхнього подвір'я.

Ні, Ярина не нудна. Має почуття гумору, хоча й не завжди доганяє масні жарти Санька. А в комп'ютері тямить, напевне, більше за вчителя інформатики із сільської школи: і погуглити швидко вміє, і різні штучки з гаджетом замутити, програми там усілякі встановлені, купа ігор. Словом, хоч і не надто просунута, але й не зануда.

А ось Артемові з нею аж надто цікаво. І дня не мине, щоб він не забіг.

Навіть причину вигадав: покликати Сашка. Бо його вікна, бачте, виходять в садок, де сидить Ярина. На резонне питання, чого не задзвонить Сашкові на мобільний, завжди відповідав однаково - нема грошей на рахунку. Але згодом до таких хитрощів більше вдаватися не довелося. Він почав приходити, щоб допомогти Яринці з навчанням.

Тривале лікування позбавило дівчину можливості вчитися разом із однолітками - і вона щороку складала іспити екстерном, самостійно чи з тіткою вивчаючи різні дисципліни. Яринка була сумлінною ученицею, проте не завжди могла впоратися з усією шкільною програмою - систематичне навчання переривалося на місяць-два, коли знову потрапляла до лікарні. І тепер, восени, треба скласти іспити за сьомий клас, аби знову навчатися зі своїми ровесниками. Ось про що точилася розмова кожної зустрічі. На рік старший за Яринку, Артем уголос розмірковував як людина, що на все має свою думку.

- Багато уроків - то така нудота! А числа, градуси та відсотки - взагалі для мене катівня!

Над головами тихо шелестіло яблуневе листя, котре нечастими поривами перебирав вітерець. Городина виросла, тягнучись до сонця, і довкола буяли хащі розквітлої картоплі, уже зав'язувалися огірки й кабачки - і за домовленістю з господарями тому всьому давала раду тітка Наталя.

Коли Сашко не відгукувався з прадідової хати, Артем не засмучувався, а охоче розмовляв з дівчиною. На лавці біля Ярини лежало кілька підручників і стояла миска з пурпуровими порічками, з якої співрозмовники брали китички ягід. Їхні пальці час до часу доторкалися, і тоді обоє відсмикували руки, ніяковіли і змовкали. А потім балакучий Артем першим порушував тишу.

- Найцікавіша мені - історія...

- У-у-у-у-у, - навіть не дослухала Яринка. - Що там цікавого? Доводиться запам'ятовувати стільки дат та імен!

- Ти що? Це цікаво! Думай не про дати й імена, а про те, що хтось когось переміг кмітливістю, а інший - застосував силу... Одного назвали зрадником, як Мазепу, а він же був героєм, гетьманом, що багато зробив для своєї держави. Скільки шкіл побудував, хотів освіти усім дітям, не лише заможним...

- А мене на іспитах питають тільки таке: що відбувалося тоді й тоді? Хто був провідником народного повстання? І я гублюся...

- То я розповідатиму тобі просто про події, а ти коротко записуй. А потім проти кожної поставиш дату... І ім'я... якщо потрібно.

Ярина ніяково і навіть трішки злякано скосила оком на хлопця:

- Потрібно... тобто - приходь і розповідай.

Зненацька, наче знаменитий легкоатлет на олімпійських іграх, через паркан перескочив Сашко.

- Мій старий здурів!

Роздратований хлопець одразу ж ступив кілька кроків до лавки, вигріб із миски решту порічок і нахабно всівся поруч з Яриною.

- А що цього разу? - вдавано поцікавився Артем.

- Та ну його! - відмахнувся Сашко, вкидаючи до рота дрібні ягоди. - Хоче мені вказувати. Яке має право? Гроші мої забирає, а я ж знаю, що батьки передають... А тепер ще й дістає: ледацюга, гультяй, злодій!

- Як забирає? - здивувалася Яринка.

- Складає в панчоху! Чи в банку! Чи під подушку... Чи ще куди - не знаю. Сказав, що це все мені віддасть, але коли розуму наберуся і коли сам почну заробляти... От зараза! Краще підкинув би грошенят!

- Так дід же хоче тобі добра! Зараз ти гроші розтринькаєш, а за кілька років...

- О, ще одна вчителька! - вигукнув Сашко і по-мученицьки закотив очі. - Годі! Дістали своїми повчаннями! Та ну вас усіх...

І одним рухом закинув до рота порічки, задерши голову, мов лелека, що впіймав жабу...

Ярину це розвеселило. Артем не зрозумів, чому вона засміялася, але й собі посміхнувся - не бути ж йому заодно із Сашком!

А той прожував ягоди, ковтнув і, змірявши друзів осудливим поглядом, рушив до хвіртки.

- Зажди, Саш! Ти куди? - гукнув Артем.

- Та смійтеся собі на здоров'я! Мені з вами нічого робити! З кого ще зуби скалити, як не з дурного Сашка? Знайшли собі клоуна!..

- Зовсім ні, - розгублено запевнила його Ярина. - Ми ж не насміхаємося - просто сміємося. Бо ти смішний, коли гніваєшся...

- А я що кажу: знайшли клоуна й розважаєтеся!

- Та охолонь, - підійшов до нього Артем і легенько вдарив у плече. - Капризуєш, як дівчисько.

- Та ну тебе! - смикнув Сашко плечем, проте вже без образи в голосі. - Старий мене пресує, ви регочете...

- Припини - збив бучу на рівному місці, - не відступав Артем.

- Не глузували ми з тебе, а сміялися, - додала Яринка. - Це не однаково.

- Цікаво - чому ж не однаково? - буркнув Сашко.

- Глузування пекуче, а сміх теплий, - мовила дівчина.

- Багато ти знаєш!

- Знаю. Я знаю, як пече... - відповіла дівчинка і спохмурніла.

- Ну ось, ти її засмутив...- сикнув крізь зуби Артем. - Кажи, чого прийшов? На діда скаржитися?

- Так ти ж мене гукав! - розгублено подивився Сашко. - Я собі подумав, що хочеш домовитися про вечір. Ну, щоб піти в парк. Чи ні?

- А що там у парку? - мляво поцікавилася Ярина.

- Дискотека. Нині ж п'ятниця. У нас щоп'ятниці дискотека, - повторив хлопець.

- А-а-а-а, - протяжно мовила дівчина і ще більше засмутилася.

Хлопці перезирнулися. Сашкові стало шкода Ярини, а що вже казати про Артема! Цей Сашко - як щось зморозить! Татко любить повторювати, що в домі повішеного не згадують про мотузку. Як можна було сказати про танці дівчині у візку?!

- А ти не хочеш піти - тобто поїхати... з нами? - запитав Артем і зразу ж подумав, чи не дурніший він за Сашка, якщо таке пропонує.

- Я? - аж злякалася Ярина. - Ні... Мені не подобаються танці. Мені треба займатися. Ви йдіть собі...

Дівчина вхопила один із підручників і почала його гортати, щоб стриматися від сліз. Танці? Які танці? Ви що - божевільні?

- Зажди, Ярино! Так це все ж у парку! Там не обов'язково танцювати - можна просто прогулюватися алеями. Там будуть хлопці й дівчата, познайомишся з ними. Погоджуйся - не пошкодуєш!

Артем так палко промовляв, ніби сам був зацікавлений в тому, щоби Яринка набула друзів. А насправді йому хотілося, щоб ніхто отак не втручався в їхні розмови, як Сашко, щоб кожного дня він сам приходив у садок і сидів біля Ярини, аж поки не вийде дядько Павло чи тітка Наталя і не нагадають, що вже варто було б їм по домівках розходитися...

- Та ні, не вмовляйте, не варто, - ніяково промовила Ярина. - Ви ж бачите, скільки маю роботи. Треба вчитися.

- Встигнеш, до осені є час! А тут йти недалеко - всього три вулиці! - гарячкував Артем.

- Не знаю... Я сама не доїду...

- А ми з Сашком? І Санька погукаємо! Він, знаєш, який силач?! Правда ж? - стусонув хлопець друга.

- Аякже! - спохопився Сашко, хоча, на його думку, Артемова ідея була безглуздою.

Ярина мовчала, вагалася. Їй страшенно хотілося потрапити туди, де люди танцюють, але ще більше вона боялася... туди потрапити. Вона жодного разу не була на дискотеці. Тільки чула балачки від кількох своїх подружок: гучно грає музика, блимає світло, хлопці запрошують дівчат до танців, знайомляться, потім домовляються про побачення... І ось її кличуть на дискотеку... Хлопці. Майже так, як розповідали подружки! Невже вони не кепкують? І що казати? Погоджуватися? Страшенно хочеться... Але там, на дискотеці, чи не засміють її незнайомі, мовляв, припхалася, в інвалідному візку... Або дивитимуться на неї і жалітимуть: от, бідна, на ноги не стає...

Артем із Сашком не печуть жалісливістю - вони просто пропонують допомогу. А чужі люди бувають такими нестерпними, коли хочуть комусь поспівчувати.

- То що? Кажи! - підбадьорював Артем.

- Тітка й дядько можуть не дозволити, - чи то вхопилася за останній аргумент, чи намагалася виправдатися Ярина.

- Яка ще дискотека? - отетерів дядько Павло. - Ви що - з дуба впали? Ярино, ну в хлопців не вистачає в голові клепки, а ти ж мудра дівчина! А як тебе там хтось скривдить?

Замість Ярини відповів Артем:

- Дядьку Павле, ви не переймайтеся. Ми ж будемо поруч і захистимо, коли щось...

<...>

- Ярино, ти й справді хочеш на дискотеку?

- Я не знаю... мені цікаво, - знизала плечима Ярина.

- Так мені піти з тобою чи що? Я вже застарий для цього, - спантеличено розвів руки Градовий, не знаючи, як йому вчинити.

- Навіщо вам туди йти? - знову мовив Артем. - Там же для підлітків... А Ярині не забороняйте!

- Ти, хлопче, знаєш одне, а я - зовсім друге, - почав відступати дядько Павло. - Навіщо тобі ті танці; Ярино? От морока! А знаєш, спитайся в тітки. Як вона скаже - так і буде, - позбувся зайвих клопотів дядько.

- А тітка каже: хай іде! - долинув із кухні жіночий голос.

За мить вийшла й сама тітка, витираючи руки краєм фартуха.

- Тільки щоб повернулися не пізніше одинадцятої! Такий мій наказ!

* * *

Виявляється, серце може калатати і завмирати не лише від болю, від тривожного чекання чи недоброго передчуття. Воно ще може солодко терпнути від сподівання на щастя, від ще не знаних чуттів, від того, що можливі такі несподіванки.

Уперше Ярина не прогулюється з тіткою, а прямує на дискотеку, і не сама, а в супроводі трьох хлопців.

# data[].attributes.attachment_link.title
Метелики у крижаних панцирах (уривок) - Оксана Радушинська, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Метелики у крижаних панцирах (уривок)" (автор: Радушинська Оксана Петрівна). Читати повністю електронну книгу Оксана Радушинська - Метелики у крижаних панцирах (уривок) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Читай з ілюстраціями тут!!

# data[].attributes.subject
Читай з ілюстраціями тут!!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Володимир Винниченко ВІЮТЬ ВІТРИ, ВІЮТЬ БУЙНІ... Завантажити текст оповідання Володимира Винниченка "Віють вітри, віють буйні" (txt.zip)
Лампадне, кліпотливе, сумовите-сумовите світлечко; від нього так і тхне церковним тягучим дзвоном, смачними маківниками, підсмаженими бубликами з трошки липкою та хрустливою шкуринкою.
У хаті вогко, пахне вимитою підлогою, свіжими рядюжками*1 і пиріжками з горохом. По кутках сторожко застигла тиха, таємна півтьма. Тіні ланцюжків од лампадки за кожним кліпанням ґноту похитуються, гойдаються на стінах, а святі на іконах ворушаться й закутуються в свої сині та червоні одяги.

На печі душно, черінь *2 пече, жене духом глини й розігрітого кожуха. Але Гринь лежить непорушно, тільки голову виставив з-за завісочки у той загадковий, чудний світ, що починається зараз же за піччю. Все там тепер якесь інше, ніж звичайно: все ніби таке саме, як удень - і стіл з клітчатою цератою, і мисник з розбитою Гриньком шибкою, і зелена в рожевих квітках скриня з горбатою спиною, на якій Гринь їздить верхи в Київ, - все те саме, але якесь воно тепер хитре, принишкле, з одведеними набік очима. Навіть макітра з пиріжками в кутку, накрита рушником, та сама макітра, з якою Гринь у такому щирому приятелюванні, і та щось таке таємне ховає в собі. А що вже ота чорна, чотирикутна дірка дверей до спальні, то на неї просто дивитися неможливо, така вона загадкова та моторошна!

І то ж отаке діється в його, Гриньовому, царстві, де він владика, цар і бог над речами й людьми, де слово й плач його закон для мами, тата, Гаврика, Рябухи-Саньки, кішки Рудьки, собаки Жульки, для всіх стільців, скриньок, щіток, словом, усього, що там є внизу. Він, владика, тихенько лежить і не сміє ворухнутися, бо там прийшло щось дужче за нього і панує над усім. І всі кутки, стільці, рядюжки, двері, все чисто в змові з тим таємним і дужчим. І через те все вороже до нього, Гриня, все таке потайне, підглядаюче й хитро-застигле. От-от простягнуться з кутка руки й схоплять його. Гринь скошує очі вниз на стіну, де висить одежа. Там щось ворушиться, длубається, вимотується з-під темної купи.

Санька знехотя, сердито й помалу лізе знову на лежанку. Гринь боязко слідкує за нею й не сміє вже радіти, - аби тільки не йшла звідси. І сам зараз же простягає їй два цукерки й копійку. Санька недбало бере їх, обдивляється, кривить губи й засуває за пазуху. Потім одшморгує завіску, вилазить на піч і строго каже:

- Підклади мені подушку, бо я тут у цьому пеклі не буду сидіти.
Гринь поспішно підкладає подушку під стінкою, в тому місці, де найменше пече черінь, а сам примощується на кожусі.
- Ну, яку ж тобі казку казати?
Крізь одіпнуту завіску падає світло лампадки на темне, понівечене віспою, кругле личко Саньки. Воно подібне до зморщеної, вийнятої з узвару груші. Обгризений носик на кінчику загнутий вниз, очі дивляться строго. Гринь почуває себе зовсім покірним. Він несміло відповідає:
- Розкажи про кучеряву дівчинку.
- Еге, "про кучеряву дівчинку"! Яку схочу, таку й розкажу.
- Ну, яку хочеш.

А казка снується все далі та далі. Зла царівна, ряба та погана, не змогла стерпіти краси біленької дочечки. Підмовила вона слуг своїх, щоб викрали вони дочечку та привезли до неї. А була вона ще й відьма до того та знала ворожити. От і наворожила так, що перевела всю красу й розум дочечки на себе, а їй віддала своє ряботиння та закислі очі, - перемінилася з дочечкою вродою. А щоб люди не догадалися, то звеліла дочечку завести далеко-далеко в ліс, щоб її вовки розідрали. Та вовки дочечку не розідрали, бо їхав чоловік возом, знайшов дівчинку під деревом і взяв із собою. І зробив той чоловік дочечку за наймичку в себе. Та ніхто її не любить, бо вона ряба та погана. І нікого в неї немає - ні мами, ні тата, кругла сирота на світі Божому.

- Як ти? - питає Гринь і підводить голову.
А Санька відвернулась лицем до стіни і сидить мовчки та чудно. Гринь обережно тягне за рукав подертої кохтинки, від якої пахне цибулею і милом. Потім пригортається всім тілом до Саньки, невміло підносить руку до Саньчиного лиця і гладить так, як гладить його самого мама, коли його образить хто-небудь. Щока під рукою шершава, гаряча і мокра. Гриневі хочеться плакати, і він тулить лице в бік Саньки і, обнявши її, починає схлипувати.
Санька ніжно вкладає його, виймає з-під себе подушку, вибиває її й кладе Гриневі під голову. Гринь дивиться на темне, подзьобане лице Саньки мокрими очима в стрілках вій і гарячим шепотом каже:
- Я буду тебе любити, Саню.
А Саня все мовчить і тільки несміло гладить по стриженій темно-русявій голівці.
- Хочеш ще казочку? - нарешті, відвернувшись, шепоче Санька.
- Ні, не хочу. Заспівай мені...
Санька вміє тоненько-тоненько і так жалібно співати.
Вітер у димарі затихає, потім ніжно гуде, наче старий Кузьма у сопілку. Дощу не чути за вікном. Лампадка часто-часто кліпає, ніби набігли їй сльози на око.
Санька зітхає, мовчить і тихенько-тихенько заводить:

Віють вітри, віють буйні,
аж дерева гнуться.
Ох, як болить моє серце,
самі сльози ллються.

Гринь чує, як в очах йому знову стає гаряче-гаряче і жалько. Це та сама пісня, що часом і мама співає. Але ніколи йому від неї так жалько не було, як сьогодні.

І сльози вже котяться по щоках Гриня, а йому справді стає легше. Стає затишно, сумно і солодко. На мокрі очі налягає тепла вага, голос Саньки обгортається чимсь м'яким. От він потрохи відступає все далі й далі, тоншає, тоншає і, нарешті, зникає.
У комині, як жук, гуде вітер. Лампадка догоряє, неспокійно тріщить, злякано, швидко кліпає і гасне. Дві голівки, притулившись одна до одної чолами, міцно сплять на одній подушці.

*1 Рядюжки - килимки, доріжки, які стелять у кімнаті на долівку.
*2 Черінь - найжаркіше місце на печі.

За матеріалами: Володимир Винниченко. "Віють вітри, віють буйні...". Оповідання. Художник Лариса Горошко. Київ, видавництво "Веселка", 1993 р., 26 с.

Більше творів Володимира Винниченка на нашому сайті:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир винниченко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віють вітри віють буйні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
оповідання для дітей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
малюнки лариси горошко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
читати та завантажити

# data[].attributes.attachment_link.title
Володимир Винниченко. "Віють вітри, віють буйні" - ілюстроване оповідання для дітей

# data[].attributes.attachment_link.description
Володимир Винниченко. Віють вітри, віють буйні. Оповідання для дітей. Малюнки Лариси Горошко (читати та завантажити)

# data[].attributes.headline
Слухай тут!!!

# data[].attributes.subject
Слухай тут!!!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
АудіоКниги Українською

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Моторошно й тривожно в порожній кімнаті малому Гринькові. На вулиці вже посутеніло, і кожен закуток здається хлопчикові підступним і таємничим. Вдома немає нікого, тільки дівчина-наймичка, та й вона порається десь на кухні. А на малого вже насуваються звідусюди похмурі ворожі сили. От-от схоплять і стягнуть його з печі додолу. І в Гринькові борються два протилежних почуття: сидіти й цокотіти з переляку зубами на печі чи покликати на допомогу наймичку Саньку.

Як розвиватимуться події далі, ви дізнаєтеся, прослухавши чудове оповідання видатного українського письменника Володимира Винниченка.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віють буйні... аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віють вітри віють буйні... слухати

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віють вітри віють буйні... онлайн

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир винниченко віють вітри

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Володимир Винниченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Винниченко Володимир - Віють вітри, віють буйні...

# data[].attributes.attachment_link.description
Моторошно й тривожно в порожній кімнаті малому Гринькові. На вулиці вже посутеніло, і кожен закуток здається хлопчикові підступним і таємничим. Вдома немає нікого, тільки дівчина-наймичка, та й вона порається десь на кухні. А на малого вже насуваються звідусюди похмурі ворожі сили. От-от схоплять і

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Лампадне, кліпотливе, сумовите-сумовите світлечко; від нього так і тхне церковним тягучим дзвоном, смачними маківниками, підсмаженими бубликами з трошки липкою та хрустливою шкуринкою.

У хаті вогко, пахне вимитою підлогою, свіжими рядюжками *1 і пиріжками з горохом. По кутках сторожко застигла тиха, таємна півтьма. Тіні ланцюжків од лампадки за кожним кліпанням ґноту похитуються, гойдаються на стінах, а святі на іконах ворушаться й закутуються в свої сині та червоні одяги.

На печі душно, черінь *2 пече, жене духом глини й розігрітого кожуха. Але Гринь лежить непорушно, тільки голову виставив з-за завісочки у той загадковий, чудний світ, що починається зараз же за піччю. Все там тепер якесь інше, ніж звичайно: все ніби таке саме, як удень - і стіл з клітчатою цератою, і мисник з розбитою Гриньком шибкою, і зелена в рожевих квітках скриня з горбатою спиною, на якій Гринь їздить верхи в Київ, - все те саме, але якесь воно тепер хитре, принишкле, з одведеними набік очима. Навіть макітра з пиріжками в кутку, накрита рушником, та сама макітра, з якою Гринь у такому щирому приятелюванні, і та щось таке таємне ховає в собі. А що вже ота чорна, чотирикутна дірка дверей до спальні, то на неї просто дивитися неможливо, така вона загадкова та моторошна!

І то ж отаке діється в його, Гриньовому, царстві, де він владика, цар і бог над речами й людьми, де слово й плач його закон для мами, тата, Гаврика, Рябухи-Саньки, кішки Рудьки, собаки Жульки, для всіх стільців, скриньок, щіток, словом, усього, що там є внизу. Він, владика, тихенько лежить і не сміє ворухнутися, бо там прийшло щось дужче за нього і панує над усім. І всі кутки, стільці, рядюжки, двері, все чисто в змові з тим таємним і дужчим. І через те все вороже до нього, Гриня, все таке потайне, підглядаюче й хитро-застигле. От-от простягнуться з кутка руки й схоплять його. Гринь скошує очі вниз на стіну, де висить одежа. Там щось ворушиться, длубається, вимотується з-під темної купи.

- Са-анько! - раптом, несподівано для самого Гриня, зо страхом виривається в нього.

За стіною в маленькій кухні ледве чути брязкіт посуду. Не чує Рябуха-Санька!

Святі на іконах гойдаються собі туди-сюди, як на гойдалці, неначе нічого не помічають. Черевата макітра, накрившись рушником, невинно куняє в кутку. Але вони всі добре знають, що воно там ворушиться в одежі.

- Са-а'!!.

Брязкіт зупиняється. Клацає клямка дверей, так солодко, з такою полегкістю, так весело клацає сердита клямка.

- Ну, чого там?

Який любий, затишний цей набурмосений голос!

Гринь не знає, що сказати, знає тільки, що йому невимовно любо й легко чути Саньку.

- Ну, чого галасуєш?

- Пи-ить хочу!

- То злізь і напийся. Пан який!

Гринь хмуриться: ач як вона з ним балакає! Коли б вона не пішла в кухню, він би їй показав! Хоч їй аж дев'ять літ, а йому тільки на Покрову буде шість, та він двох таких, як вона, навкулачки подужає. Бо він - Гринь, а вона - наймичка, Рябуха, попихач. І вона не сміє таким голосом говорити до нього!

- Подай сюди води, ти! Рябухо!

- Нехай тобі той, що в запічку, подасть!

І знову клацає клямка, але тоскно і страшно.

"Той, що в запічку". Хто "той"?!

Тіні ланцюжків, святі на іконах, мисник, макітра, всі знають, хто "той". Знають, та хитро, сторожко мовчать.

Гринь, кругло витріщивши очі, обережно задом одсувається в глиб печі й сідає в самий куток, щоб з-за спини була стіна. Але на печі майже зовсім темно, тільки по стелі над завіскою та комином хвильками просівається миготливе світло лампадки. У другому кутку печі лежить щось кругле, темне й довге. Що воно таке? А чого ж "той" у запічку? Чи він там усе сидить чи виходить?

Як усі царі та владики, вигнані з свого царства, Гринь почуває жаль до себе, страх, тугу. Самотність його безмежна, гнітюча. А чорне й кругле в другому кутку печі починає ворушитись.

- Са-а'!.. Са-а-нько!!

Клаца клямка, риплять двері. Чорне зразу затихає. Гринь швиденько підповзає до краю печі й виставляє голову. От Саньчина голова в синій хустинці.

- Ну, чого тобі ще? "Санько, Санько"! Чого?

Гринь не почуває себе царем. Тому він навіть води не просить, а жалібно й благально каже:

- Сиди тут, зо мною...

Він не каже, що боїться, що він оточений з усіх боків ворожими силами, що він, владика, не сміє злізти з печі. Але Санька й сама це добре розуміє. Ага, тепер він у неї помочі шукає, тепер він такий тихенький та ласкавий, а голосочок такий жалібненький!

Санька пхикає й повертається йти.

- Саню, не ходи! Са-а!..

- А диви! Ото буду сидіти тут з тобою! Мені треба тарілки мити.

- Помиєш потім. Сиди тут.

- Аякже. Розумний який! "Потім". А бити кого будуть?

І Саньчина синя хустка зникає за виступом печі. Гринь уже не може тепер бути сам, - тепер усі ворожі сили, знаючи, що він кликав собі поміч, страшенно розсердяться і зразу кинуться на нього.

- Са-а-анько!!! Е-е-е!..

Санька помалу вертається й, ніби не чуючи плачу владики, порається біля мисника. Гринь затихає. І вона, і мисник, і "той", всі вони там у змові проти нього. Санька з ними, вона їхня, однакова. А все-таки легше, що вона ходить, стукає, сопе носом.

- Саню, а де Жулька? - м'якеньким, улесливим голосочком питає Гринь.

Санька не чує. Поважно порається біля мисника, зачиняє дверці й хоче йти з хати.

- Са-аню, не ходи. Са-а-ню!

- Ага, тепер "Са-а-ню". А хто вчора мені в бік виделку засадив? Га?

Гринь мовчить. Засадив, бо нешвидко подала тарілку.

- А хто сьогодні жалівся на мене мамі? А хто Рябухою називає? Га?

Гринь усе мовчить. Бо таки Рябуха! Ряба, як собака.

- А тепер "Са-а-ню"? Отож посидь там. Нехай тебе домовик візьме. Він тепер отам у тій хаті сидить.

Гринь з жахом перекидає очі на чорну страшну дірку дверей до спальні.

- Ма-амо! - жалібно скрикує він.

- Еге, "мамо". Мама на весіллі. Прийдуть аж уранці. А домовик тобі покаже "маму".

- Саню, я не буду більше виделкою колоти. І щипати не буду. Їй-богу!

- А жалітися будеш?

- Їй-богу, не буду!

- А Рябухою звати будеш?

- Не буду.

- А будеш заступатися, як мама мене битимуть?

- Буду.

- А не брешеш?

- От тобі хрест святий!

І Гринь, ставши навколішки, швиденько хреститься. Санька знизу пильно дивиться на нього. Потім знову починає пригадувати всі кривди, болі, жалі. А Гринь знову гаряче присягається і хреститься, відрікаючись навіки від усякого насильства і знущання з неї. Так даються всі конституції, так дає їх і Гринь, будучи ні гіршим, ні кращим з монархів.

Одначе Санька не дуже вірить присяганням, - скільки раз уже бували вони! А мине лихо, і знову Санька - Рябуха, знову виделкою в бік, знову Саньку волочать за волосся за те, що Гринь склянку розбив.

А все ж таки сьогодні цар і бог в її руках. А все ж таки сьогодні він - покірний, плохенький, запобігливий перед нею. І їй хочеться натішитися з своєї влади вже досхочу.

- Та ти тепер божишся, а завтра знову за своє. Не хочу з тобою сидіти. Сиди з домовиком.

І Санька вдає, що виходить із хати. Гринь аж скидується, аж руки простягає за нею і, з жахом дивлячись на дірку дверей, благально й жалібно плаче.

Санька вертається.

- А даси конфетів?

Це вже виходить за межі конституції, це вже замах на прерогативи самої влади: конфети тільки для Гриня. Але Гринь насуплюється, трохи сопе носом і суворо каже:

- Дам.

- Ну давай. Кидай сюди.

У Гриня в куточку на печі, - мама наскладала, - і цукерки, і горіхи, і навіть чотири новенькі копійки. Гринь часто кліпає очима: не дати - Санька піде на кухню, й знову почне облягати ворожа сила; дати - шкода, досадно, хіба ж то Рябусі мама лишила?

- А казку казатимеш?

Нехай принаймні чимсь заслужить, щоб недурно було порушення прерогативів.

- Ач який! Ще йому й казку. Сиди коло нього, від домовика обороняй, та ще й казку. Давай так.

Ні, Гринь так не згоджується дати, - йому страшенно хочеться казки послухати. Буде так любо, затишно: Санька сяде в куточок, Гринь бубличком ляже коло неї, і почнеться новий, цікавий, дух захоплюючий світ. Адже коли мама дома, Санька не сміє відмовлятись і каже йому казки, - тоді влада його необмежена. А тепер навіть за цукерок не хоче, ач яка. Ну, нехай, нехай!

- Са-а-ню, розкажи казочку!

Ні, Саня не хоче розказувати казку. Тепер вона старша над ним, тепер її сила й влада. Але їй хочеться, щоб Гринь прохав її, їй любо безустанку відчувати, обмацувати цю силу, бачити владику на колінах перед собою.

- Са-а'! Манесеньку казочку! Про козу-дерезу!

- Ого, ще й про козу-дерезу! Чого схотів!

- Ну, про мазунчика...

- Ти сам мамин мазунчик. Тобі й казки не треба.

Гринь вибирає вже найменшу, найскромнішу казочку, таку, що іншим часом, будучи при всій своїй владі, він би тільки фиркнув на неї. Та більше того: вона вже знову хоче йти на кухню, бо треба ще діжку в льох винести. А за вікном дріботить холодний-холодний дощ, у димарі пищить щось тоненько та жалібно, як муха в павутинні. Вітер чи "той"?

- Ну, два конфети дам! Ну?

Дві конфети захитують непохитність Саньки. Дві конфети, безумовно, величезна річ, що трапляється Саньці на великі свята, - їй стає аж солодко в роті. Але вона почуває, що, взявши конфети, вона продасть за них свою владу, теж таку рідку й солодку. Бо тоді треба казати казку, а це вже служба, це те, що вона повинна робити раз у раз для владики. А крім того: владика під казку засне, як то буває не раз, і все скінчиться.

Ні, не казатиме вона казки! Не треба їй і конфетів. От візьме та й піде аж у льох, нехай отут потруситься без неї.

- Са-а'! Не ходи!

- Еге, "не ходи". А діжку хто винесе?

- Завтра винесеш.

- Ге, "завтра". А бити кого будуть: тебе?

- Я заступлюся. Їй-бо, заступлюся!

- Ти заступишся! Знаємо ми таких. Конфета шкода, а то ще б заступився.

- І зовсім не шкода. А розкажи казку, так аж два дам! І ще й копійку дав би! Новеньку!

Гринь похапцем простяга руку за комин, де лежить його скарб, намацує монетку й показує її Саньці. Світло лампадки золотом одблискує на рівненько подзьобаному краєчку копійки.

- О! Дивись!

- А даси?

- Дам.

Спокуса така сильна, що Санька міцніше зав'язує хустинку під підборіддям і мовчки лізе на лежанку. Гринь весело відсувається в глиб печі, вибираючи місце, де б менше пекло від череня.

Але Санька на піч ще не вилазить. Стоячи на лежанці, вона простягає руку й суворо каже:

- Давай уперед конфети і копійку.

Одначе Гринь, почуваючи, що небезпечно випускати з своїх рук засоби влади, на це не згоджується.

- Е, яка хитра! Уперед розкажи!

- Ні, вперед давай.

- Ні, розкажи!

- Ну, то сиди собі тут з домовиком.

І Санька злізає з лежанки.

# data[].attributes.attachment_link.title
Віють вітри, віють буйні - Володимир Винниченко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Віють вітри, віють буйні" (автор: Винниченко Володимир Кирилович). Читати повністю електронну книгу Володимир Винниченко - Віють вітри, віють буйні онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дивовижна серія „Хрещені вогнем" - „Baptized in fire", автором якої є запорожський художник Михайло Дяченко, з початку війни зачарувала усіх в Інтернеті.
Неповторна м'яка графіка з забарвленням теплих вогняних відтінків, гармонійне поєднання холодних і теплих кольорів, немов хрещення вогнем й кригою - це серія з українськими героями різних часів, від сивої давнини до сьогодення.
Воїн Київської Русі, козак Запорожської Січі, вояка УПА, революціонери ЄвроМайдану, та Захисники України.
Крізь вогонь і кригу, крізь час і простір...

Михайло Дяченко народився і виріс в селі Орлянське на Запорожжі, в 2007 році закінчив Запорізький Січовий колегіум. По тому продовжив навчання у Харківській державній академії дизайну і мистецтв. За роки навчання пан Михайло отримав досвіт з основ проектування інтер'єрів, живопису, малюнку, кераміки, вітражу. Наразі працює вільним художником, переважно у напрямку цифрового арту.
Михайло Дяченко співпрацює з благодійним фондом "Добра листівка", які розмістили серію „Хрещені вогнем" на поштівках. Всі виручені кошти фонд надає центрам реабілітації дітей з особливими потребами. Також частину прибутків зі своїх робіт Михайло перераховує військовим волонтерам на потреби Захисників України.

„Кожен громадянин має удосконалювати себе і свою країну" - підкреслює Михайло Дяченко.

Вельми талановитий художник!

Звісно ж, у Михайла миттєво з'явилось безліч фанатів і послідовників, а відтак, не дивно, що герої цифрового арту Михайла Дяченка зустрічаються вже у творах фанатів.

Серію „Хрещені вогнем" можна переглянути на портфоліо художника:
☛ „Хрещені вогнем" - „Baptized in fire"
Наступна серія, присвячена воякам Запорожської 55 окремої артилерійської бригади:
☛ „Громовержці"
Також доволі цікавим є альбом, присвячений Україні:
☛ „Ukraine"
Портфоліо Михайла Дяченка
Фейсбук Mykhailo Diachenko
Сторінка у Facebook "Mykhailo Diachenko Art"

Матеріял укладався з відкритих джерел.
З ґречною вдячністю і повагою до творця чудових постерів.

# data[].attributes.attachment_link.title
„Хрещені вогнем"

# data[].attributes.attachment_link.description
Дивовижна серія „Хрещені вогнем" - „Baptized in fire", автором якої є запорожський художник Михайло Дяченко, з початку війни зачарувала усіх в Інтернеті. Неповторна м'яка графіка з забарвленням теплих вогняних відтінків, гармонійне поєднання холодних і теплих кольорів, немов хрещення вогнем й кригою - це серія з українськими героями різних часів, від сивої давнини до сьогодення.