# data[].attributes.headline
Så här skriver man en argumenterande text.

# data[].attributes.subject
Så här skriver man en argumenterande text.

# data[].attributes.attachment_link.title
Argumenterande text (Svenska) - www.binogi.se

# data[].attributes.attachment_link.title
Hur skriver man en novell? del.1 (Svenska) - Studi.se

# data[].attributes.attachment_link.title
Hur skriver man en novell? del.2 (Svenska) - Studi.se

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Stort grattis till Malala Yousafzai som tillsammans med Kailash Satyarthi tilldelas Nobels fredspris 2014. De får priset för sin kamp för barn och unga människors rättigheter och för rätten till utbildning för alla barn. 17-åriga Malala är den yngsta fredspristagaren genom tiderna.

Här nedan kan du läsa vårt reportage från 2013 om Malala:

Talibanerna sköt mig - men de kan inte tysta mig!
Bara 16 år gammal nominerades Malala till Nobels fredspris, för sin kamp för flickors rätt till skolgång i Pakistan. Det krävs mod och styrka att våga ta ställning för sådant i ett land där talibanerna verkar. Och Malalas insats är på liv och död...
Det var en alldeles vanlig tisdagseftermiddag för 16-åriga Malala. Hon och hennes klasskamrater hade skrivit fysikprov hela dagen och nu steg hon på skolbussen tillsammans med bästa kompisen Moniba. De båda vännerna satt tätt intill varandra och småpratade om ditt och datt medan bussen skumpade fram längs Mingoras välkända gator. Solen sänkte sig över den lilla staden och eftermiddagsluften osade av diesel och sopor.
Plötsligt bromsade fordonet in, det hördes röster och en ung man uppenbarade sig. Han bar ett vapen i handen och frågade: "Vem är Malala?" Malala stelnade till av skräck. Ingen sa något, men de oavsiktliga blickarna från vännerna var allt mannen behövde.
Han höjde sitt vapen och sköt. Först en gång, sedan igen och igen.
Den 16-åriga flickan segnade livlös ner på golvet medan förövaren hastigt försvann. Historien om Malala - skolflickan som utmanade talibanerna - kunde ha fått sitt abrupta slut på den där bakgatan i Mingora i Pakistan i oktober 2012.
Men terroristerna förlorade. Historien om Malala har bara börjat.

Vanlig flicka

Malala Yousafzai föddes den 12 juli 1997 och växte upp i Swatdalen i de fattiga norra delarna av Pakistan tillsammans med mamma Tor Pekai, pappa Ziauddin och två yngre bröder. Malala var på många sätt en alldeles vanlig flicka - hon lyssnade på Justin Bieber, älskade Angelina Jolie och missade ingen av Twilight-filmerna - men på ett annat plan var hon helt olik sina jämnåriga kamrater.
Pappa Ziauddin har i intervjuer berättat hur han tidigt förstod att Malala var "väldigt speciell". Hon hade ett läshuvud utöver det vanliga och visade tidigt ett glödande engagemang för sociala frågor, politik och utbildning. Ziauddin lät sin unga dotter sitta med under sena kvällar för att delta i diskussionerna med de vuxna.
När Malala var elva år började hon delta i offentliga debatter och det ämne som engagerade henne mer än något annat var flickors rätt till skolgång. Engagemanget var inte gripet ur luften. Talibanernas makt hade under flera års tid ökat i regionen, och under 2007 och 2008 kom allt fler signaler som tydde på att det var de som styrde och ställde bakom kulisserna. Talibanerna stängde musikaffärer, barberare fick inte arbeta längre och det infördes stränga straff för alla som inte följde det allt striktare religiösa regelverket.
Kvinnor skulle enligt talibanerna inte få arbeta, studera eller ens vistas utanför hemmet och flickornas skolgång skulle stoppas.
Få vågade opponera sig mot det framväxande skräckväldet. En dag i september 2008 tog pappa Ziauddin med sig elvaåriga Malala till pressklubben i den närliggande staden Peshawar. Utan minsta tvekan tog hon till orda inför den samlade presskåren. Vältaligt och med ett brinnande engagemang propagerade hon mot talibandiktaten. "Hur vågar talibanerna ta ifrån mig min grundläggande rätt att gå i skolan?" frågade den lilla flickan ilsket och både tidningsreportrar och tv-team på plats rapporterade om händelsen som uppenbarligen gjorde intryck.

Känd utomlands

Talet på pressklubben var bara början. Malala syntes allt oftare i media och på möten, ständigt agiterande för flickors rätt till skolgång och mot de förhatliga talibanernas växande inflytande. Snabbt blev hon ett känt namn på hemmaplan och det dröjde inte heller länge förrän hennes rykte fick vingar och hon blev en kändis utomlands. Vid den här tiden började hon också blogga för brittiska BBC under pseudonymen En pakistansk skolflickas dagbok. I början av 2009 framträdde Malala i pakistansk tv och gjorde stort intryck på programledaren Hamid Mir.
- Jag blev förvånad över att det fanns en flicka i Swat som talar med sådant självförtroende, som är så modig och välartikulerad. Samtidigt blev jag lite orolig över hennes säkerhet, har programledaren senare berättat.
I början på 2009 kulminerade talibanernas inflytande och Malalas skola slog igen. Hundratals andra skolor i regionen sprängdes i bitar eller stängdes. Men Malala lät sig inte tystas av de religiösa fanatikerna. Lika orädd som tidigare fortsatte hon att helt öppet trotsa deras påbud och regler. Hon höll tal, framträdde i tv och var med i dokumentärer.
Under de följande åren återtog de pakistanska myndigheterna sakta men säkert kontrollen över Swat-regionen. Många skolor öppnades på nytt och under 2012 gick Malala och hennes kompisar i skolan precis som tidigare. Talibanerna förde en tillbakadragen tillvaro, och därför var det heller ingen som förutspådde den katastrof som väntade runt hörnet.

Blodig och livlös

Malalas pappa var på pressklubben på eftermiddagen den 9 oktober 2012 när han fick ett telefonsamtal om att en av skolbussarna hade blivit beskjuten. Genast fruktade han att det var Malala som blivit attackerad. Hans värsta farhågor besannades när han kom fram till sjukhuset och fick se sin dotter, blodig och till synes livlös på en brits. Han kysste henne på pannan och kinderna. "Du är min stolta dotter. Jag är stolt över dig."
Sedan kontaktade han resten av familjen.
- Jag fick be dem att börja förbereda begravningen. Det var det värsta ögonblicket i mitt liv, säger Ziauddin.

Men Malala var stark. Hon hade träffats av en kula precis ovanför vänster ögonbryn, den hade fortsatt genom halsen och slutligen stannat i övre delen av ryggen. Men hon var vid liv. I ilfart fördes hon till ett militärsjukhus där hon opererades akut. Läkarna bedömde att hon skulle behöva flyttas till ett bättre utrustat sjukhus, och en knapp vecka efter dådet flögs hon till Birmingham i England.
Vid det här laget hade nyheten om det ohyggliga attentatet mot skolflickan Malala spridit sig som en löpeld över jordklotet. Journalister och tv-team belägrade sjukhuset i Birmingham och rapporterade om minsta förändring i hennes tillstånd. Och ganska snart fanns det positiva tecken att skriva om. Malala hade varit medvetslös i nästan en vecka, men väcktes nu ur sin koma. Flera operationer följde under de tre månader som Malala tillbringade på sjukhuset och hon återvann snabbt sin styrka.

Talade inför FN

Det slutgiltiga beviset för att Malala var återställd och redo att åter ta upp sin kamp kom på hennes sextonde födelsedag, den 12 juli 2013, då hon höll ett mycket uppmärksammat tal i FN-skrapan i New York. Det var första gången efter attentatet som hon framträdde offentligt.
- Jag är inte emot någon, jag är inte heller här för att prata om hämnd mot talibanerna eller någon annan terroristgrupp. Jag är här för att slåss för varje barns rätt till utbildning. Jag vill att talibanernas söner och döttrar också ska få utbildning, sa Malala som fick stående ovationer och kallades "Vår hjälte" av generalsekreteraren Ban Ki-moon.
Efter FN-talet har Malala figurerat i tv-program över hela världen. Under hösten 2013 blev ryktena om att Malala skulle få Nobels fredspris allt intensivare. Så blev det inte - den då - men kanske var det lite plåster på såren att hon i stället bjöds in till Vita huset och där fick träffa presidenten, hans fru och deras ena dotter. Sin oblyga vana trogen tog hon tillfället i akt att säga sitt hjärtas mening och förklarade för presidenten vad hon anser om de amerikanska bombattackerna med så kallade drönare.
- Oskyldiga offer dör, och de skapar vrede hos det pakistanska folket. Om vi i stället koncentrerar insatserna på utbildning kommer vi att göra stor skillnad, sa Malala.
Det är ingen vågad gissning att vi alla kommer att höra mycket mer om Malala i framtiden. Själv har hon förklarat att hennes dröm är att bli premiärminister i Pakistan. Ingen hade väl blivit förvånad om den drömmen en dag besannas.
Hon säger sig känna varken ilska eller hat mot förövarna som så nära tog hennes liv. Och hon vet att hon står starkare än någonsin i sin kamp.
- Jag tror de ångrar att de sköt mig. Nu hörs min röst i varje hörn av världen.
Text: Jakob Hydén Bild: IBL

# data[].attributes.attachment_link.description
Stort grattis till Malala Yousafzai som tillsammans med Kailash Satyarthi tilldelas Nobels fredspris 2014. De får priset för sin kamp för barn och unga människors rättigheter och för rätten till utbildning för alla barn. 17-åriga Malala är den yngsta fredspristagaren genom tiderna.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I början och mitten av september är det Häggvallelevernas tur att ge sig ut.

Vi följde med klass 7 B i Bleketskolan närde kastade loss en dimmig morgon i Skärhamn i slutet av vårterminen.

Eleverna står i klungor på kajen och väntar på att få hoppa ombord. Deras lägerskola börjar i stiltje och ska komma att avslutas i tät dimma. Däremellan ska de få vara med om strålande sol, hällregn och stunder av precis lagom segelvind. De kommer också att få skriva noveller, registrera temperaturer och läsa sjökort. Men mest av allt kommer de genom att jobba tillsammans med allt från segling till matlagning komma hem som en ännu mer sammanhållen klass än de var när de åkte iväg.

Mobiler samlas in

När alla eleverna är ombord och packningen stuvad ringer Robert Hallding, en av de ansvariga lärarna, i skeppsklockan. Det blir knäpptyst.

- Nu är det lite högtidligt för nu startar vår lägerskola, säger han, och går tillsammans med besättningen ombord igenom säkerhetsreglerna. Alla mobiltelefoner samlas också in, för inget får störa uppmärksamheten under gång.

Några elever i klassen är erfarna seglare och har till och med seglat med Atene förut, medan andra är mindre sjövana. Tilda Claesson har aldrig seglat förut och tycker det ska bli spännande.

- Jag hoppas det blåser upp lite mer så vi kan sätta segel. Jag ser också fram emot att vara ute med min klass, säger Tilda Claesson.

Lång tradition

Lägerskolan på Atene har en lång tradition på Tjörn. Ända sedan 1980-talet har öns elever någon gång under sin högstadietid fått möjlighet att segla med den gamla skutan. Robert Hallding har varit med de senaste tjugo åren.

- Det är en fin möjlighet eleverna får, men också för oss lärare som får vara med och se dem växa. Därute på havet blir det ett annat sammanhang där alla får nya roller och där andra kvaliteter visar sig än i klassrummet, säger Robert Hallding.

Kanelbullar och loggbok

Inför resan har eleverna förberett sig i skolan. I hemkunskapen har de lagat köttfärssås och bakat bullar som ska med ombord. De har också fått med sig uppgifter som de ska lösa ombord. I matten ska de samla in uppgifter om temperatur och vindriktningar för att göra en statistikuppgift när de är tillbaka. I svenskan ingår det att skriva loggbok varje kväll och att delta i en novelltävling.

Nästan tre dagar senare är Atene tillbaka i Skärhamn, ett par timmar försenade efter en mycket försiktig hemfärd från Käringön i tät dimma. Men Tilda Claesson är nöjd med resan och glad för att det blev bra segelvind andra dagen, mellan Hönö Klåva och Käringön.

- Det var kul att hissa segel. När vi låg i hamn fick jag också klättra upp i masten och i hajnätet. Det bästa var nog att vi kom närmare varandra i klassen. Nu ser jag fram emot höstterminen och att vi har gjort den här resan tillsammans, säger Tilda Claesson.

Lägerskola med Atene - fakta

Varje år får alla sjuor på Tjörn åka på lägerskola med Atene. Sjuorna på Bleketskolan åkte ut i maj. I början av september har turen kommit till sjuorna på Häggvallskolan.

Syftet med lägerskolan är att skapa sammanhållning i klassen, att eleverna får en upplevelse av det starka kulturarvet med sjöfart på Tjörn och att varva skola med lägerliv - något som kan ge nya erfarenheter av att sova borta och klara lite mindre bekväma förhållanden.

# data[].attributes.attachment_link.description
I början och mitten av september är det Häggvallelevernas tur att ge sig ut. Vi följde med klass 7 B i Bleketskolan närde kastade loss en dimmig morgon i Skärhamn i slutet av vårterminen. Eleverna står i klungor på kajen och väntar på att få hoppa ombord.

# data[].attributes.body
Skriva reportage

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vildmarken kallar. Foto: Karl-Johan Larsson.

Av Tobias Bestelid, Publicerad , uppdaterad

Alaska - brunbjörnar, glaciärer och öde spökstäder. Få platser framkallar sådan äventyrslystnad som USA:s nordligaste stat. Vår chefredaktör lyssnade på vildmarkens rop.

Cessnan skakar och hoppar. Molnen trycker mot flygplanets fönster. Det är som om ett oändligt antal bomullstussar vill in i cockpit. Jag sitter i framsätet bredvid piloten Mark Stadsklev. Han ser bekymrad ut.
- Sikten är nästan noll. Jag tror tyvärr vi får vända om.

Mark vrider på styrspaken. Planet börjar sakta gira åt höger. Bomullstussarna lossnar plötsligt från varandra och en spegelblank, knallgrön sjö uppenbarar sig nedanför oss. Högresta tallar sticker upp sina toppar mot bomullen. Mark ler.
- Se där. Det blir nog björnskådning trots allt.

Cessnans flytpontoner glider snart fram på grönt vatten.

Lake Clark National Park and Reserve ligger 16 mil sydväst om Alaskas största stad, Anchorage, och kan bara nås med små flygplan eller båt. Inga vägar korsar Alaskas kanske mest unika naturområden - tre bergskedjor möter varandra, här finns en kustlinje med regnskog, glaciärer, laxrika floder, en platå med alpin tundra och två vulkaner, varav den ena, Mount Redoubt, är aktiv och hade ett utbrott så sent som 2009. De olika ekosystemen gör att att djurlivet frodas såväl på land som i vattnet. Här finns i stort sett Alaskas alla djurarter på en och samma plats.

Det som är bra på papperet visar sig ännu bättre i verkligheten. Vår båt skjuter ut från stranden vid Redoubt Lodge, en av de få bosättningarna i området. Vår guide Clark -Hildebrand, med typiskt Alaskaskägg och sliten keps, hälsar oss välkomna.
- Lake Clark är en av Alaskas nyaste nationalparker. Så sent som 1980 fick området skyddad status.

Han sveper med armarna mot landskapet.
- Och som ni ser så är den en av Alaskas absolut vackraste!

Sjön som vi färdas på, Crescent Lake, omsluts av klorofyllstinn urskog och majestätiska berg, med snötäckta toppar avbrutna av blåtonade glaciärer som kilar in sig i berget som gigantiska tuggummin. Höstdagen kräver mössa, fleecetröja och vindjacka, men det kompakta molntäcket har nu spruckit upp ytterligare. Här och var tränger solens strålar ner i Edens lustgård.

En snabbgående båt med laxfiskare passerar oss. De vinkar. När deras svallvågor försvunnit i det Karibiengröna vattnet finns det inget annat än vi och naturen. Vår motor stånkar dovt och sövande. Plötsligt ser vi en rörelse på stranden. Clark pekar.
- Björn. En hona med två ungar.

Han styr båten mot stranden. Brunbjörnarna tar ingen notis om oss. När motorn stannar är vi 60-70 meter från dem.

Laxfloderna i nationalparken tillhör världens bästa och gör björnarna stora och talrika. Alaskas brunbjörnar är av samma art som vår svenska brunbjörn, men den näringsrika födan gör dem generellt sett större. Alaskas - och världens - största brunbjörnar hittar man på Kodiak Island utanför Alaskas västkust. De är en underart till den vanliga brunbjörnen och kan nå nästan monstruösa proportioner med vikter på upp till 700 kg. Den snabbast växande populationen hittar man dock någon helt annanstans - i Sverige.

Björnhonan simmar ut i vattnet mot oss. Clark lägger i backen och gör sig beredd för att backa båten. Björnungarna står på bakbenen på stranden och tittar efter henne. Åtta till tio meter från båten tar björnmamman en stor lax som ligger i ytan, sedan återvänder hon till de hungriga ungarna.
- Laxen har lekt klart och hanarna har dött av utmattning. Tittar ni noggrant ser ni att det ligger mängder med död, eller halvdöd, lax i sjön. Det är ett McDonald's för björnarna, säger Clark.

Vi åker vidare och spanar längs sjöns stränder. När dagen närmar sig sitt slut har vi sett nio brunbjörnar. Den tionde ser vi när vi närmar oss lodgen. Björnen vandrar upp i skogen bara några meter från husen. Clark ropar in det på radion medan han styr in båten mot land.
- Vi har ett tunt elstängsel runt campen. Det skyddar förstås inte, men oftast skrämmer det bort dem om de går emot det. En gång hade vi en björn som hade tagit sig in i matförrådet, där vi hade några paket frysta blåbärsmuffins i frysen. Han hade plockat ur blåbären ur muffinsen och ätit upp dem. Det var det enda han hade ätit. Ingenting annat. De har extremt bra luktsinne.

På en yta sju gånger större än Sverige lever bara 700 000 invånare - och då bor nästan hälften av dem i största staden Anchorage. Medelåldern är förvånande låg, enbart 32 år.

Utanför städerna regerar naturen, men vägarna som finns är ofta bra om än oändligt långa. Vi fortsätter vår resa på en av dem, Glenn Highway. Täta skogar följer oss i åtta timmar mot fiskeläget Valdez, dit de första guldletarna kom en gång i tiden. Här och var längs vägen tittar en glaciär eller öppet, magiskt höstrött landskap fram. Skyltar varnar för caribou, vildren, och älg. Vi lyckas se två älgar precis vid vägen under vår 10 dagar långa resa.

Alaska rymmer någonstans kring 200 000 älgar, men förvånade nog så är det en högst blygsam siffra jämfört med vad vi är vana vid här hemma i lilla Sverige. Sommartid beräknas vi ha 300 000-400 000 älgar. Alaskas mycket karga vintrar ihop med betydligt större förekomst av varg och björn minskar älgpopulationen.

Mitt ute i ingenstans, efter några timmar på vägen, ser vi en hemmaskriven skylt. Hamburgers & Beers. Vi svänger av och följer en lång grusväg. Vid vägs ände breder en sjö ut sig. Där framför ligger ett kulört gult hus, med ett gigantiskt älghorn över dörren. Bredvid står två cyklar. Innan dörren till det lilla huset går igen bakom oss får jag en känsla av att jag känner igen de där cyklarna på något sätt.

Björnfällar, renhorn och bisonskallar hänger på väggarna. I mitten står ett biljardbord. Bakom bardisken står en man i svart t-shirt och bandana.
- Välkomna till Tolsona! Vi bor 60 stycken här och jag är en av dem. Jag heter James.

Jag beställer min favoritöl, Alaska Amber Ale, men får nöja mig med en annan pale ale. Kalle, vars tur det är att köra, tar en läsk.
- Så, vill ni ha hamburgare eller vill ni ha hamburgare? ropar James medan han försvinner in i köket. Snart fräser stekhällen.

Vid ett bord sitter två killar i dryga 30-årsåldern och dricker varsin öl. De har cykelkläder på sig.

Vi har gissat, och tjuvlyssnat, rätt. Cyklisterna Kenneth Wallin och Magnus Hörberg kommer från Sverige. Såväl cyklarnas märke som packväskorna var svenska. Kenneth och Magnus ska i fem månader cykla till förmån för Världens barn. Slutdestinationen är Miami. De har bara cyklat i några dagar när vi träffar dem. Kenneth, för dagen klädd i Tre kronor-mössa, 36, bor i Stockholm och Magnus, 34, är från Växjö.
- Det är ett helt sagolikt landskap. Mycket vackrare än man kunnat föreställa sig, säger Magnus och tar en sipp av ölen som vi bjuder dem på.

- Efter landskapet är nog vänligheten det bästa med Alaska. Flera gånger har folk frågat om vi vill låna deras värmeelement till tältet, flikar Kenneth i.

Jag undrar vad det jobbigaste är. Cyklingen i sig själv? Njae, den är bitvis tung, men det är inte det som oroar dem.
- Vi är lite nojiga över björnfaran. Vissa säger att de är en fara, andra att det inte är något problem. Vi har björnsprej, men många som vi har träffat har ju vapen som skydd.

Efter en, för vårt schema, alldeles för lång och trevlig paus är det dags att ge oss av ut på vägarna igen. Av James beställer vi i smyg två sista whisky till Kenneth och Magnus innan vi lämnar dem till sitt öde i ett av världens björntätaste områden.

I Valdez ligger fiskebåtarna på rad. Regnet häller ner. Vädret är dock aldrig något som stör en Alaska-bo. Vädret är vädret. Inte mer än så. Ska man leta bra väder ska man leta sig till någon annan av de Lower 48, som de kallar delstaterna som ligger söderut. Vi drar på oss regnjackorna och boardar båten som ska ta oss till Prince William Sound, sundet där jätteglaciären Columbia Glacier för varje dag som går drar sig tillbaka från vattnet upp till Chugachbergen.

Den 24 mars 1989 blev Valdez och Prince William Sound förstasidestoff på världens dagstidningar. Det var här oljetankern Exxon Valdez gick på grund och släppte ut 42 000 kubikmeter råolja - ett av världens största och allvarligaste utsläpp någonsin. Endast 5 procent av oljan lyckades fångas upp under det följande saneringsarbetet. Effekten på djurlivet var katastrofal. 250 000 sjöfåglar, 22 späckhuggare, 300 sälar, 2 800 havsuttrar och 250 vithövdade havsörnar beräknas ha dött av utsläppet. Antalet döda laxar och sillar är omöjligt att uppskatta. Chugach, en indianstam i området, som levde på jakt och fiske försattes i konkurs till följd av katastrofen.

V i passerar området där Exxon Valdez gick på grund. Det finns inget som visar spår efter den fruktansvärda katastrofen. I vattenytan leker några sälar. Lite längre bort simmar ett par havsuttrar. Naturen har sakta återhämtat sig, men sillen dog helt ut och har aldrig återkommit. En ståtlig vithövdad havsörn sitter i en grantopp, halvt beslöjad av en fin, mystisk dimma.

När vi når Colombiaglaciären har vi stånkat fram många timmar genom det ihärdiga regnet. Synen är mäktig. Glaciären är blå-vit och ser ut som en gigantisk skopa Ben & Jerrys-glass. Emellanåt lossnar stora bitar med ett brak och rasar ner i det iskalla vattnet.

På vägen tillbaka ropar kaptenen i högtalarna.
- Titta på vänster sida så kommer ni att få se något unikt.

Kamerorna riktas genast mot stranden, där något stort ligger dött. Runtomkring går en handfull människor i gula regnrockar och stövlar.
- En Bairds näbbval. Den hittade död igår och nu undersöker forskarna varför.

Bairds näbbval, Berardius bardii, är en av de ovanligaste valarterna i världen, med ett totalbestånd på endast några tusen individer.

Några älgjägare lastar in packning och gevär i ett propellerplan på det oansenliga flygfältet i Chitina, några timmar från Valdez. Tjugo personer bor i byn med samma namn. En skylt vid landningsbanan upplyser om att skott inte får avlossas inom flygfältets område.

En stund senare hälsas vi välkomna till Wrangell-St Elias nationalpark av 4 996 meter höga Mount Blackburn, Nordamerikas femte högsta berg. Kennicottglaciären, över fyra km lång, rinner ut i ett blåvitt flöde vid dess fot. Längre ner i dalen har gruset lagt sig som en bränd, smutsig skorpa över den flera hundra meter tjocka isen.

Orten McCarthy består av en handfull hus och en lerig huvudgata med wifi-täckning i stort sett hela sträckan. Detta är utgångspunkten för trekking och glaciärvandringar i nationalparken. Omkring 20 personer bor permanent här - vilket är 20 fler än vad det bor i stan som vi är här för att besöka, den ödelagda gruvstaden Kennecott.

Det var i augusti 1900 som Kennecotts historia började. Två prospektörer, Jack Smith och Clarence Turner, hittade en grön fläck på en bergsluttning. Tillsammans med nio vänner startade de gruvbolaget Chitina Mining and Exploration och började utvinna koppar ur kullarna. Kopparen skeppade de ut via Valdez.

De kommande 20 årens kopparutvinning visade att Jack och Clarence hade hittat platsen med världens dittills största kända koncentration av koppar. 1903 gick Guggenheimfamiljen och J.P Morgan in och bidrog med mer finansiering och Kennecott blev snart en högmodern gruvbrytningsplats, med som mest 600 arbetare och förmän. Här fanns skola, tennisbana, mejeri - och USA:s första röntgenmaskin. 1938 fick framgångssagan ett abrupt slut. Kopparn sinade och stan lämnades vind för våg.

Det är så stan möter besökaren idag. De jättelika rödmålade huskropparna står spöklikt tomma och med vidunderlig utsikt mot berg, skog och glaciärer. Det känns som en filminspelningsplats med riggade kulisser, men där filmteam och skådisarna saknas. Vi vandrar omkring länge. Turistsäsongen är slut och vi har stan helt för oss själva.

Om Kennecott var arbetsplatsen så växte McCarthy fram som nöjesmetropolen. Gruvbolagen ansåg inte bara att vinsten skulle maximeras utan också att de hade ett etiskt och moraliskt arbetsgivaransvar. Kvinnor och sprit var helt förbjudna i Kennecott. Barer öppnades därför några kilometer bort i McCarthy. När vi är här finns det bara några få säsongs-arbetande vandrings och klätterguider som hänger i baren, alla med rödbrända näsor och nötta t-shirts över färgglada merinounderställ.

Alaskas väder byter skepnad som så många gånger under vår resa. Mörka moln drar in över den forna nöjesmetropolen precis som vi ska lyfta på vår sista flygsträcka mot civilisationen. Strax innan gråheten bäddar sig tät kring oss ser jag två cyklister på en oändlig raksträcka. Mitt Alaska-äventyr är snart slut. Kenneth och Magnus har en bit kvar.

# data[].attributes.attachment_link.description
Av Tobias Bestelid, Publicerad , uppdaterad Alaska - brunbjörnar, glaciärer och öde spökstäder. Få platser framkallar sådan äventyrslystnad som USA:s nordligaste stat. Vår chefredaktör lyssnade på vildmarkens rop. Cessnan skakar och hoppar. Molnen trycker mot flygplanets fönster. Det är som om ett oändligt antal bomullstussar vill in i cockpit.

# data[].attributes.body
Lärare: Låna, sprid och förbättra
Elev: Här är ett stöd när du skriver referat