# data[].attributes.attachment_link.readable_text
І мертвим, і живим, і ненародженим

жителям чорнобильського Полісся

присвячую.

В глупу ніч Насті приснився лихий сон. Звідкілясь узялася чорна ріка і залила все навкруг. Залила вулиці , її села, затопила хати, сади, ковтнула ліс, луги, поглинула Прип'ять. А в тій чорній ріці - тисячі людей, старі, молоді, діти, немовлята. Настя бачить їхні спотворені жахом і криком лиця, а голосів не чути. Як у німому, кіно. Одна жінка підняла своє дитя у білесенькій льолі аж до неба - чистий тобі ангел. Тільки нікому взяти, те дитя з її рук. Чорні буруни накрили все і всіх, накрили й молоду матір, а янголя у білій сорочечці пішло поверхнею ненажерливої ріки, світячи сяйливим волоссячком, як німбом.

Кинулася Настя переймати дитя, а йти не може, бо і сама опинилася в тій страшній купелі. Шукає ногами дна, а воно випорскує, а течія відносить її далі й далі.

Вона скрикнула і прокинулася. Серце калатало несамовито, чула у всьому тілі дрож і холод, мовби й справді вибралася з тої осоружної купелі.

За вікном - непроглядна весняна ніч. Стара встала, увімкнула світло й глянула на годинник. Стрілки показували три години. Вона лягла й проказала тричі:

- Куди ніч - туди й сон.

Проспівали на кутку півні - озвалося з лісу відлуння. Досвіток хлюпнув на шибки синьо-сивою фарбою. Настя одяглася і вийшла на подвір'я. У прохолодному передсвітанні дрімав сад із розквітлими вишнями, тихо було і в синовому будинку. Лише лелеки, що вимостили гніздо на осиці із спиляною верхівкою, стиха озвалися до старої.

Настя попрошкувала стежкою через город у берег. Сон щось скаламутив у ній. Хотілося самій глянути й пересвідчитися, що справді нема тієї страшної ріки, яка приснилася посеред ночі і на очах у Насті перетворилася на невблаганне море.

В лузі розлила свої роди інша ріка: умиротворена й весела. Верби та кущі за ніч позеленішали. А там, за лугами, над Прип'яттю, до якої рукою подать, уже хтось настирливо підпалював хмару. І з лугу, і з лісу, що починався за хатою діда Микити, летіло на Настю пташине щебетання, висвистування, голубий перегук і голос ранньої зозулі, що повернулася сюди чи то вночі, чи ось щойно. Ще не встигла струсити із крилець втому, а вже кує роздає здоров'я древній поліській землі й віщує довгий вік поліщукам.

Настя полегшено зітхнула: все живе, вмите нічною росою, усе жде сонця. Вона стала лицем до сходу. День її завжди починався з цього: стояла й чекала появи світила. В ній живе залишене у спадок предками язичницьке поклоніння й віра в силу сонця, води, вогню, дерев. Вона тричі перехрестилася до червоної заграви, з якої викотилося світило, залило червоним півнеба і навіть туман над Прип'яттю, та й рушила в подвір'я.

Її дерев'яна хата і синів цегляний будинок стояв вікнами один до одного. Кликали і її у цей новий, на п'ять кімнат, дім, але Настя відмовилася навідріз. Вона не уявляла себе поза цією хатою з великою білою піччю і домовичком у комині, якого вона щодня гріє теплим димом деревини. Та й вірить Настя, що духи її роду у святки всідаються на покуті коло тої глибокої полив'яної миски із стравою, на яку вона схиляє ложки. Для матері, для батька, для діда і баби по одній і другій лінії, для чоловіка, що не повернувся з війни, для покійної сестри Теклі і брата Онопрія, для своїх чотирьох діток. Сідає сама на ослоні і з кожним веде балачку. їх он стільки відчахнулося від древа її роду, а вона лишилася зі своїми болями й печалями, що скрутили її, як перевесло, із своєю пам'яттю, що одним кінцем заземлилася в її серце, а другим - у рідне Полісся.

Настя розпалила в печі. Березові дрова весело загоготіли, пострілюючи, і пахучий дим повис над її хатою. Стара готувала сніданок для синової сім'ї. Перемивала пшоно, кришила в горщик картоплю, смажила сало. І так їй стало враз спокійно та радісно на серці чи то від ясного неба з червоною бубкою сонця, чи то від того, що на осокорі, який росте на розі хати, про щось радяться між собою буслик і буслиха. Щось гріло Настину душу, відігнавши недавній намул, полишений сном. Може, то була древня радість людини від споглядання вогню і чекання свята? Стара навіть стиха заспівала:

Суха береза в печі палає,

свекруха лиха вогонь заливав.

Свекруха лиха вогонь залила,

щоб я молода без вечері спати лягла.

Знадвору долинали голоси сина й онуки. Микола порався, а Світлана розвішувала пелюшки. Вона тепер з малим дитям дома. Настя вийшла до них і привіталася.

- Так щось погано цю ніч мала спала, та й я майже не зімкнула очей - мовила онука.

- Ото ляж зараз, дитино, та й поспи,- мовила стара.

Віяв південний вітер, лопотів пелюшками, і в тому теж було шось для старої Насті радісне, наповнене життям.

Вкотили візочок з дитям у її хату, і Світлана шаснула у свій будинок. Маля спало, а Настя тихо поралася коло печі. Невдовзі воно прокинулося й подало тоненький дзвінкий голосочок. Настя кинулася до дитини, засокотіла, взяла її на руки. Довго розглядала, мовби бачила вперше. Те ,що поволі вляглося й вистоялося в душі знову скаламутилось. Дитя нагадало їй янголя, що ступало в куценької льолі по поверхні ріки. Ті ж голубино-круглі оченята, той же біблійний вираз докору на маленькому личку, таке ж сяйливо-лляне волоссячко.

Насті стало не по собі від раптового порівняння. Вона притисла маля, поцілувала в голівку. Провела рукою по крихітному тільці. ЇЇ пальці, наділені великим даром відчувати, робили заспокійливі рухи. І сама заспокоїлася, торкнувшись здорової плоті дитини. З її рук до дитини перейшла добра енергія, щічки у малої розчервонілися, і вона заснула. А Настя носила й носила дитя, почуваючи щось радісне і непевне водночас. Щось двоїлося в душі, ділилося навпіл, якийсь недобрий настрій, схожий на передчуття, заволодів старою. "Що це зі мною сьогодні" - запитала вона себе. Поклала дитину у візочок і стала коло вікна. Побачила у дворі, сина й невістку. Саня щось говорила, а Микола уважно , слухав. А тоді рушили до її хати. Настя зустріла їх коло пopoгa й приклала до вуст палець.

- Спить? - перепитала Саня і сіла на лаву. Микола оперся на одвірок і проказав:

- Ви чули, мамо, що цеї ночі сталося? - він глянув на матір такими, як і в неї тернoвими очима. Настя аж здригнулася від стривоженого погляду і перепитала:

- А що таке?

- Тільки що, - Саня стишила голос до шепоту, - голова колгоспу примчав на ферму і сказав, що на Чорнобильській атомній зірвався якийсь реактор. Людей наших оце туди повезли. Ох, а Серьожка ж Світланин там. Дивіться, в цю пору він завжди вже дома, а зараз і досі і нема.

Микола захо заскрипів половицями.

- Свєтці поки що нічого не кажіть. Я зараз піду до колгоспу і все узнаю. Може, ти, Са', щось не так зрозуміла

Mикoлa повернувся через годину, і знову вони удвох з дружиною переступили материн поріг.

-_ Таки правда, - похмуро мовив син,- погані діла там. Ми з кумом хотіли прорватися "Жигулями", та коло першого ж поста нас не пустили. Кажуть, туди не можна. Там аварія. Додзвониться теж не можна, кажуть, що там страшне робиться. Хлопці насилу погасили пожар, і люди падають, як мухи. Забита вже лікарня.

- Як падають? Від чого?

- Мабуть, від радіації. Учитель фізики казав коло контори, що це може буть від радіації. Там же атом у реакторі. То ж смерть.

Настя знову побачила чорні буруни, шалені гребені хвиль, що накривають все і всіх, і оте немовля, схоже на її правнуча, що йшло по поверхні води у білій льолі, як ангел докору і прокляття.

Микола перейняв материн нестямний погляд і додав:

- А може, це все балачки. Люди, знаєте, люблять пасталакать. Може, воно й не так. Як кажуть, за що купив, за те й продав. Може, воно не такий чорт страшний, як його малюють, але народ усяке плеще.

Син пішов, а Настя довго стояла край столу, відчуваючи якесь лиховісне шумовиння навколо себе і в собі.

А весна, не питаючи дозволу й не дослухаючись до гріхів земних та бід, прошкувала собі Поліссям. Гніздилося в лісах і на луках коло Прип'яті всяке птаство, радіючії, що подолало довгий, виснажливий переліт і повернулося на рідну землю. На землю, яку ця ніч напоїла смертельною отрутою і розстеляла все далі й далі чорні полотна, виткані з гіркого полину.

З пучечком вербового гілля пішла під вечір Настя до церкви.

Вона щиро молилася, а слух ловив безперервний і якийсь мовби не такий, як завжди, гул од траси. Настя поставила свічки всім покійним, молилася за живих і за тих, що ще приб'ються до її роду.

І дивилася з дзвіниці на Настю-Спасительку Марія-Оранта, розметавши руки, як крила, і не зводили з неї очей Саваоф, Микола-Чудотворець та Неопалима Купина. І бачився старій у їхньому німому погляді докір і жура.

Повернулася, коли посутеніло, не засвічуючи лампи, сіла на лаві й втупилася в чорну порожнечу хати. У вечорову тишу вривався гул від автостради, озивалися від Прип'яті тривожними гудками баржі.

- Господи! Чи такі ми вже грішні, що ти караєш нас у ці святі дні? - запитала у покуття стара.- Чи ми прогнівали своїми ділами духи предків наших, чи поруйнували їхні могили, що ти караєш нас так гірко?

Хтось тихо постукав у шибку. Настя стрепенулася і підійшла до вікна.

- Хто там?

- Це я, мамо, - почула синів голос. Вона відчинила й засвітила лампаду. По хаті розійшлося мляве, ледь вловиме світло.

- Не спиш, сину?

- Не сплю. Всякі думки в голову лізуть.

Він сидів на лаві якийсь змалілий, ураз постарілий.

- Светка реве. Я вже не знаю, що й брехать, але думаю, що нічого хорошого там немає, раз і досі не повернувся. Там страшне що робиться. Отака погибель на наші голови звалилася.

Перед очима старої знову завирувала ріка, яка розлила цеї ночі свої смертоносні води, і вкотре зринуло перед очима янголя з лицем її правнучати, новим пагінцем, що вибрунькувався від гілки, якою є вона, Настя-Спасителька, на древі свого роду.

Син вийшов, а вона ще гарячіше зашепотіла до покуття:

- Пресвятая богородице! Восьмим разом, луччим часом. Стань нам у помочі, заложникам своїм. І нехай біда відступить туди, де сонце не сходить, де півні не піють, де собаки не брешуть, де дівки кіс не чешуть...

І простояла стара довгу квітневу ніч. Дивилася на тихе мерехтіння зірок за вікном і просила когось та благала, наївно вірячи, що її небесний бог сильніший від того земного диявола, що непрохано з'явився у її краї, а тепер чинить страшний суд над ними, одним перстом благословляючи на муки грішних і праведних.

Досвіток приніс далекий голос зозулі і мирний клекіт буслячої сім'ї.

# data[].attributes.attachment_link.title
Політ журавлів над нетолоченими травами - Катерина Мотрич, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
І мертвим, і живим, і ненародженим жителям чорнобильського Полісся присвячую. В глупу ніч Насті приснився лихий сон. Звідкілясь узялася чорна ріка і залила все навкруг. Залила вулиці , її села, затопила хати, сади, ковтнула ліс, луги, поглинула Прип'ять. А в тій чорній ріці - тисячі людей, старі, молоді, діти, немовлята.

# data[].attributes.headline
Поясніть епіграф уроку

# data[].attributes.subject
Поясніть епіграф уроку

# data[].attributes.body
І мертвим, і живим, і ненародженим жителям чорнобильського Полісся присвячую.
(Катерина Мотрич)

# data[].attributes.headline
Перегляньте відео та прокоментуйте його

# data[].attributes.subject
Перегляньте відео та прокоментуйте його

# data[].attributes.attachment_link.title
День в історії. Вибух на ЧАЕС

# data[].attributes.headline
Ознайомтеся із Катериною Мотрич

# data[].attributes.subject
Ознайомтеся із Катериною Мотрич

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Мотрич Катерина Вакулівна ( 30 листопада 1947) - українська письменниця, поетеса Член Національної спілки письменників України (з 1979), лауреатка Огієнківської премії в галузі громадської, політичної та духовної діяльності.

Народилася 30 листопада 1947 року в селі Васильків, тепер Шполянського району Черкаської області.

Закінчила Васильківську середню школу. 1971 року закінчила Київський державний університет факультет журналістики. Працювала у газеті "Молода гвардія" коректором, товаристві "Просвіта" та на республіканському радіо.

Авторка книжки оповідань "Соняхи" ( 1977), збірок оповідань і повістей "Час найкоротшої тіні" ( 1982), "Перед храмом любові і болю" ( 1989), роману "Досвіток" ( 1987). Сповнена ліризму проза Катерини Мотрич присвячена людям села, утвердженню нетлінних моральних цінностей В останні роки письменниця широко використовує форму молитви ("Молитва до мови", "Молитва до убієнних голодом", "Молитва до України", всі - 1991 р.

Також її перу належить роман "Ніч після сходу сонця". Не залишилась авторка байдужою і до такої болючої теми, як "Чорнобиль: „Звізда Полин"" (збірка). 2013 року у видавництві "Сполом" вийшов роман "Вавилонська вежа".
Сучасна проза письменниці відрізняється від ранньої історичною тематикою, порушеними глобальними проблемами, вона глибоко патріотична, з екскурсом у непросту українську історію та не менш просту й почасти трагічну сучасність. Її твори вирізняються цікавою сюжетністю, духовною тематикою, емоційністю, образністю й власним неповторним стилем.

"Соняхи" (1977),

"Час найкоротшої тіні" (1982),

"Перед храмом любові та болю" (1989),

"Звізда полин" (2000),

Молитва до Мови Рух. 2001. Ч. 32-33. С. 8.

романів "Досвіток" (Київ : Дніпро) (1987),

"Ніч після сходу сонця" (Київ : Видавниче Товариство " Криниця") (2004),

"Вавилонська вежа" (Львів : Криниця) (2011),

"Трьохсотлітня голгофа. Фавор" (видавництво Ярославів Вал) (2018),

роману у віршах "Мотрині ночі" (2006),

поетична збірка "Почайна" (2007; усі - Київ).
У журналі "Неопалима купина" опубліковано її п'єсу "Кайдашева земля" (2007)
Низка резонансних публіцистичних статей у газеті "Слово Просвіти" -

"Терня у боки" (2000),

"Ім'я їм регіон" (2011),

"ДНК варвара",

"Чия земля?" (обидві - 2017),
газеті "Літературна Україна" -

"Армагеддон державотворення - імунодефіцит духу..." (2010),

"Телетусовка, або Синдром аварійності" (2013).

Мистецька премія "Київ" ім. І. Миколайчука в галузі кіномистецтва (2004);

Лауреатка Всеукраїнської премії імені І.Огієнка (2007)

Бурій В. Її молитви теплять душу / Валерій Бурій // Місто робітниче (Ватутіне). - 2012. - 30 лист. - С. 4.

Мотрич К. Молитва до Мови// Рух. - 2001. - ч. 32-33. - С. 8.

Бурій В. Катерина Мотрич: штрихи до біографії і творчості / Валерій Бурій // Місто робітниче (Ватутіне). - 2003. - 11 січ. - С. 2. - (Особистості). Те саме // Катеринопільський вісник. - 2002. - 5 лист. - С. 3.

Її молитви теплять душу

# data[].attributes.attachment_link.title
Мотрич Катерина Вакулівна - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Мотрич Катерина Вакулівна ( 30 листопада 1947) - українська письменниця, поетеса Член Національної спілки письменників України (з 1979), лауреатка Огієнківської премії в галузі громадської, політичної та духовної діяльності. Народилася 30 листопада 1947 року в селі Васильків, тепер Шполянського району Черкаської області. Закінчила Васильківську середню школу. 1971 року закінчила Київський державний університет факультет журналістики.

# data[].attributes.headline
Перегляньте відео та висловіть свої думки

# data[].attributes.subject
Перегляньте відео та висловіть свої думки

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Про Україну!

# data[].attributes.attachment_link.title
Прип'ять: як жило місто до вибуху на ЧАЕС

# data[].attributes.headline
Дайте відповіді на запитання

# data[].attributes.subject
Дайте відповіді на запитання

# data[].attributes.body
- Якої пори року відбуваються події у творі? Доведіть це.
- Опишіть Настин сон на початку оповідання.
- Який контраст авторка використала у сні?
- З чого починала Настя кожен ранок?
- Чому героїня почувалася занепокоєно, коли побачила маленьку праонуку?
- Від кого Настя дізнається про аварію на реакторі?
- Що відчували люди від незрозумілих розмов про аварію?
- Що стало із онуччиним чоловіком?
- Що таке променева хвороба?
- Чому праонучка потрапила до лікарні?
- Що вказує на язичницьке коріння героїні? Доведіть це.
- Розкажіть про Настиних предків.
- Зачитайте пророкування прадіда Івана. Поясніть йогою
- Який дар мала героїня?
Чому, на вашу думку, вона відчувала і не лікувала злих людей?
- Чому Настю авторка називає Спасителькою?
- Коли Настя вирішила не покидати рідне Полісся? Чому?
- Що вказує на те, що наслідки від аварії були серйозними?
- Напередодні якого свята мала евакуювати людей?
- Як Настя готувалася до свята? Чому
- Чому героїня  не поїхала разом із родиною?
- Чи розуміла Настя, що люди назавжди покидають рідні домівки?
- Поясніть рядки: "Вона не втікачка, вона просто стара журавка з перебитим крилом, що відстала від свого ключа..."
- Поясніть назву твору.
- Які проблеми порушила авторка у творі?

# data[].attributes.headline
Поміркуйте над фактами

# data[].attributes.subject
Поміркуйте над фактами

# data[].attributes.body
Повний розпад останнього радіоактивного елемента а забруднених територіях (плутонію-239) до стану природного матеріалу відбудеться в 26486 році (через 24500 років після Чорнобильської аварії).

# data[].attributes.headline
Поясніть епіграф наприкінці твору

# data[].attributes.subject
Поясніть епіграф наприкінці твору

# data[].attributes.body
І мертвим, і живим, і ненародженим жителям чорнобильського Полісся присвячую.
(Катерина Мотрич)

# data[].attributes.headline
Перевірте себе

# data[].attributes.subject
Перевірте себе

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сємідєтна Альбіна Олександрівна

# data[].attributes.attachment_link.title
Катерина Мотрич "Політ журавлів над нетолоченими травами " | Тест з української літератури - "На Урок"

# data[].attributes.attachment_link.description
Виконайте тест, щоб перевірити знання з української літератури (7 клас). Урок позакласного читання для 7 класу

# data[].attributes.headline
Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
Домашнє завдання

# data[].attributes.body
Перегляньте відеоспектакль.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Політ журавлів над нетолоченими травами"