# data[].attributes.location_name
Domanivka, מחוז מיקולאייב, אוקראינה

# data[].attributes.headline
מחנה דומנובקה

# data[].attributes.subject
מחנה דומנובקה

# data[].attributes.body
מחנה ריכוז והשמדה בטרנסניסטריה.

כתבו: לורן חיימוביצ'י ודנה נוביקוב

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
דומנובקה ( ברומנית: Domanovca, ברוסית: Доманевка), היא עיר נפה במחוז גולטה, צפונית ל אודסה שבמדינת אוקראינה כיום. לאחר כיבוש טרנסניסטריה ב-5 באוגוסט 1941 על ידי הגרמנים ב מלחמת העולם השנייה, הוקם באוקטובר 1941 בדומנובקה מחנה השמדה בו נרצחו אלפי יהודים. המחנה שוחרר ב-28 במרץ 1944 על ידי הצבא האדום.

אחרי כיבוש טרנסניסטריה, רומניה סיפחה את השטח ושלטה בו. רבים מיהודי טרנסניסטריה היו מגורשים ופליטים ממקומות שונים באירופה. בין מבצעי הפשע העיקריים בטרנסניסטריה היו הצבא והמשטרה הרומנים. הפעולות שביצעו נבעו מתמיכתם הפוליטית בגרמניה ובנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה, מה שהוביל לעליית האנטישמיות הלאומית בקרב הרומנים. יון אנטונסקו, שליט רומניה, האמין כי הדבר יאפשר לממש את חלום "רומניה הגדולה החדשה" ושאין מקום ליהודים שם. היחס כלפי היהודים בטרנסניסטריה נבע ממניעים שונים שמטרתם הייתה סילוק היהודים ורציחתם. אולם המדיניות הרומנית בטרנסניסטריה לא דמתה ל מחנות ההשמדה בחלקים אחרים של מזרח אירופה בהן ההשמדה הייתה באמצעות תאי גזים ומפעלי מוות, בטרנסניסטריה מעשי ההריגה היו מכוונים באמצעות הרעבה, מחנות כפייה, רציחות המוניות ביריות ועוד.

לפני המלחמה התגוררו בדומנובקה כ-1,191 יהודים אשר היוו 41% מכלל האוכלוסייה המקומית. לאחר שנכבשה טריטוריית טרנסניסטריה על ידי הגרמנים באוקטובר 1941, הוקמו שלושה מחנות במחוז גולטה כאשר אחד מהם היה מחנה ההשמדה דומנובקה. לפי פקודת ממונה המחוז, הקולונל מודסט איסופסקו, רוכזו במחנה כ-20,000 יהודים אשר גורשו מדרום טרנסניסטריה, אודסה, דרום סרביה, אוצ'יאקוב ובורזובקה- שרידי מסע ההשמדה ההמוני שנערך במקומות אלה. ביניהם היו גם יהודים רבים שנמלטו מבאסבראביה לדרום טראנסניסטריה מפני הגרמנים והרומנים.

תנאי המחיה במחנה היו קשים ביותר, האנשים סבלו מרעב, מחלות, זוהמה וקור.

היהודים במחנה גרו ברפתות, אורוות, דירי חזירים, לולים פרוצים ובתים הרוסים בעוד הם צמאים, חולים, רעבים, קפואים, ערומים, רזים ומכורסמים על ידי תולעים ועכברים. הם לא הורשו לצאת מן המבנים בהם טבעו בזוהמה הם ולא קיבלו עזרה רפואית, מחלות שונות קצרו בהם בהמוניהם. איש לא טיפל בגוססים שרבצו על גבי קש.

לאורך שהייתם במחנה חל איסור על מכירת מזון, העובר על החוק היה נענש. המעטים שעדיין היו כשרים לעבודה נשלחו לעבודות כפייה, ותמורתה ניתן להם מעט אוכל. שאר האנשים גוועו ברעב, עשרות בכל יום. מספר גברים קיבלו עבודה אצל איכרים וכך הצליחו להישאר בחיים עוד זמן מה. נשים אחדות הועסקו בחקלאות, ותמורת עבודתן ניתנו להן כמה תפוחי אדמה.

עם ריכוזם של מפוני דרום טראנסניסטריה במחנה דומנובקה, החל בו מסע ההשמדה שבמהלכו נרצחו כ-18,000 יהודים תוך חודשיים (דצמבר 1941- ינואר 1942). לאחר שכל חפציהם נלקחו, הם הוצאו קבוצות קבוצות, בנות 400-500 איש כל אחת מהן, ונרצחו ביריות. הגופות נשארו בשדה כטרף לכלבים.

הפקודה להוצאה להורג ניתנה מטעם מודסט איסופסקו לפי הוראות ה"יועץ" הגרמני, קצין ה ס.ס- פליישר שמושבו היה במרכז שלטונות המחוז, בגולטה. בביצוע הפקודה השתתפו יחידות קומנדו של הס.ס. יחידות אלו היו מורכבות מן המתיישבים הגרמניים- אנשי "פומי" מן הכפרים הסמוכים, מן הז'נדרמים הרומניים ואנשי המיליציה האוקראינית תחת פיקודו של המיליציה האוקראינית שבאזור, קאזאקיאוויץ'. הז'נדרמים הבטיחו לעצמם שליטה מלאה על החיים הפנימיים במחנה על ידי מינוי ועד שהיה מורכב מאנשים שהיו מוכנים לשמש כמכשיר בידי השלטונות המקומיים נגד המגורשים, כמעין יודנראט.

בפברואר 1942 הסתיים מסע ההריגות בדומנובקה והועבר למחוז ברזובקה. לאחר מכן עדיין הגיעו לדומנובקה שיירות אחרונות של יהודים מאודסה וממקומות קרובים לעיר, לכן ניצלו מהשמדה מיידית. אולם למעשה ההפסקה בהשמדות ההמוניות היה בגלל שינוי השיטה בלבד. ההשמדה נמשכה, אך בצורה אטית יותר, ומעתה נספו היהודים מחמת רעב, מצוקה ומחלות.

עם הפשרת השלגים באביב 1942 ניתנה האפשרות, וגבר הצורך להסיר את הגופות הנרקבות מן השדות ומשולי הדרכים. לשם כך הוקמה קבוצת קברנים בת 50-60 מגורשים חסונים, שאף הורשו לעבוד אצל האיכרים על מנת להרוויח קצת מזון.

תחילה ניסו לשרוף את הגוויות, נערמו שכבות שכבות: שכבת גופות על גבי שכבת עצים עליהם נשפך נפט. לאחר מכן הוצתה הערמה, הסתבר כי שיטת קבורה זו אטית מדי. על כן הוצאו הגופות אל קצה העיירה והושלכו יחד עם הגופות הקפואות שהצטברו בתוך בורות, שנכרו בידי הקברנים. בין הגופות מצאו הקברנים טליתות, סידורים ואף גווילים של ספרי תורה שנקברו יחד עם גופות הנרצחים. קבורת הגופות לפי שיטה זו נמשכה למעלה מחודשיים.

לאחר סיום פעולה זו לא פורקה קבוצת הקברנים, אלא הוסיפה לקבור את עשרות המתים שנפטרו יום יום במחנה, הן בשל תנאי החיים בו והן עקב מבצעי יחידות הס.ס. שפקדו את המחנה מדי פעם בפעם.

אנשי ה ס.ס. הגיעו למקום ודרשו מן השלטונות הרומניים למסור לידיהם יהודים. בדרך כלל התנהל מיקוח ממושך שהסתיים בפשרה. לגרמנים לא נמסרו כל היהודים שנדרשו. אנשי הס.ס. הוציאו יהודים אלה מן המחנה באורח פתאומי, הובילו אותם אל מחוץ לכפר ושם הוציאם להורג. הגוויות נלקחו מן המקום בידי הקברנים ונקברו. וכך נוצרו קברים המוניים בדומנובקה המכילים כ-18 אלף יהודים.

למרות העבודה הרבה של הקברנים וחשיבותם גם עליהם ריחפה סכנת השמדה, משנעצרו עקב תלונת אנשי המפקדה הגרמנית שהועסקו בתפקידים מנהליים בקרבת המקום. הם האשימו את הקברנים, לדעתם העבודה שלהם הייתה מטרידה. לבסוף אנשי הקבוצה ניצלו הודות להתערבות של קצין אוסטרי צעיר מוינה ששכנע את אנשי המפקדה כי אותה ההטרדה לא הייתה באשמת הקברנים. אותו הקצין אף הביא בסתר מזון למקום מעצרם של האנשים, ומצבם השתפר במקצת.

עד סוף שנת 1942 לא נותרו בדומנובקה יותר מ-1,000 מגורשים. רובם נשים, מספר קטן של גברים ומעט ילדים. באותם הימים ניתנה פקודה לשלוח 1,000 יהודים מדומנובקה לאקמצ'טקה. אמנם רובם נשלחו אך במחנה נותרו 150 בעלי מלאכה מיציאתם עוכבה מטעם השלטונות, וכן כ-200 מבוגרים וכ-50 ילדים שעלה בידם לחמוק מן המשלוח.

ב-1 ביולי 1942 הגיע לדומנובקה הכומר הרומני מיהאיל מלניק. הוא ביקר בקברי ההמוניים היהודים במקום והחל במלאכת שיקום החיים הדתיים הנוצרים, פעילות נחשבה כהצלחה ביחס למחנות האחרים באזור כמו אקמצ'טקה, אשר סבלו מהתנגדות עזה לחיים הנוצריים בעיקר מצד יהודים.

לאחר הטבח והקבורה ההמונית העיר נהרסה בחלקה, והחל תהליך שיקום. באותה שנה נקברו ערמת הגוויות ברחבי העיירה, לאחר הפשרת השלגים. הגטו הורחק לשולי העיר, ושריפת הגופות נעשתה ביער, כך שהריח לא הגיע לשם. מלניק השקיע זמן, כסף ומאמץ רבים בתהליך שיקום הכנסייה הגדולה בעיר.

דומנובקה וערי נפת גולטה נוספות פרחו דתית עוד במהלך תהליך השמדת היהודים. הקולונל איסופסקו סיפק תרומות ומשאבים על מנת לשקם את הכנסיות, זו במטרה להחזיר את הנצרות לתושבים.

בראשית 1943 חל שינוי לטובה במצב יהודי דומנובקה עקב חילוף בשלטונות הנפה. לדומנובקה הועבר הממונה ג. ביקא, שגילה יחס הוגן אל היהודים, כך נהג גם מנהל לשכתו מהנדס-אגרונום גאראבט ואשקנט. הוועד היהודי, שנכפה על המגורשים מצד השליטים המקומיים לשעבר, הוחלף בוועד חדש בראשו הועמד פרופסור ישראל אדסמאן. הוא נעזר בחמשה נציגים, ממפוני באסאראביה, ובשלושה יוצאי אוקראינה.

ואשקנט אף סייע לוועד המקומי להקים קשר עם ועדת העזרה ב בוקרשט. נשלחו דינים וחשבונות מפורטים על מצבם המבעית של המגורשים ברחבי המחוז, וללא השהייה הגיעה עזרה הכללה בגדים, תרופות וכסף.

בדומנובקה עצמה הותר לוועד להקים מספר בתי מלאכה בענפים שונים, כגון סנדלרות, חייטות וספרות שבהם הועסקו בעלי מקצוע יהודיים. בסדנאות מצאו עבודה גם קשישים ונשים בהנהלות החשבונות ובשירותים. מהכנסות בתי המלאכה נוסדו מטבח ציבורי ובתי יתומים, בהם שכנו כל היתומים במחוז, שמספרם הגיע ל-98. כמו כן נפתחה מרפאה ובית מרקחת במחנה. עקב הסיוע השתפר מצבם של היהודים בכל הנפה, מאחר שהוועד בדומנובקה הורשה לפרוש את חסותו על המחנות הסמוכים.

הוועד קיבל רשות להעסיק 40 רופאים יהודיים בכפרים ובחוות ממשלתיות בנפה שהיו עד כה ללא עזרה רפואית. רופאים אלה היו רשאים לטפל גם באוכלוסייה הנוצרית, כך הצליחו להרוויח כסף.

לאחד מחברי הוועד הוענקה רשות לסייר בריכוזי היהודים באזור. באחת מן החוות גילה כ-20 יהודים, ביניהם 4 רופאים, מהנדס ורוקח שכולם גרו באותה אורווה וישנו על גבי קש. בידי כולם היה בגד משותף אחד ויחיד שהיה תלוי במסמר בדלת הכניסה, וכשיצא אחד מהם מן האורווה הוא השתמש בו. הם לא יכלו לצאת לעבודה, ועל כן היו צפויים להישלח לאקמצ'טקה, ששם דינם היה מוות. עקב הביקור של חבר הוועד נשלחו להם בגדים, שיאפשרו להם לצאת לעבודה, וכך ניצלו.

בשל יחסו הטוב של ביקא אל היהודים הוא הועמד לדין לפי פקודתו של איסופסקו שהושפע מן הגרמני פליישר, בפני בית הדין הצבאי ב טיראספול.

במאי 1943 ניתנה פקודה לשלוח את כל המגורשים במחוז גולטה לעבודה חקלאית. נשלחו כ-350 יהודים ממחנה דומנובקה לעבודה בחוות סמוכות, ביניהן זאבאנה, ספארצוה, קאזארינו. היהודים שעבדו בחוות אלה, או הועסקו בבתי מלאכה בדומנובקה קיבלו מצרכי מזון שמהם הפרישו (לפי יוזמת הוועד) 25% לטובת תושבי מחנה אקצ'טקה.

בתחילת 1944 מצב היהודים שוב החמיר עקב השפעת הגרמנים. בראשית מרץ 1944 חצתה שוב יחידת ס.ס. את הבוג והוציאה מדומנובקה מספר יהודים אוקראיניים והוליכה אותם למקום בלתי ידוע.

המפקד המקומי של ה ז'אנדראמים בדומנובקה התייחס בהגינות אל היהודים. בראשית מרץ, הוא הרשה להם לעבוד אצל האיכרים. עם התקרבות החזית, הזהיר את היהודים, כי השלטונות הרומניים עומדים לסגת. אף ייעץ להם להימלט מן האזור, כדי שלא ליפול בידי הגרמנים בעת נסיגתם. בהמשך הורשו המגורשים לצאת מ טרנסניסטריה. 31 מן היהודים יצאו מיד לעבר טיראספול וחצו את ה דנייסטר בעזרת שליחי ועדת העזרה. כ-100 מן היהודים הנותרים נשארו במקום יחד עם היהודים המקומיים עד לבוא הצבא הסובייטי.

הצבא האדום כבש את דומנובקה ב-2 במרץ 1944. באותו יום נותרו בעיר כ-500 יהודים, מגורשים מרומניה, ובעיקר המגורשים מן הכפרים שהתקבצו בדומנובקה. מצב רוחם היה ירוד ביותר, כולם היו רזים ורעבים במצב של אפיסת כוחות. לבושם היה בעיקר שקים.

בית הדין העממי בבוקרשט דן את איסופסקו למוות אולם גזר הדין לא בוצע והוחלף למאסר עולם.

דוֹמַאנוֹבְקָה, אודות ארגון עולמי של יהודי בוקובינה

דליה עופר, השואה בטרנסניסטריה: הרצח והתגובה היהודית, הספרייה הווירטואלית של מטח, 2000

ז'אן אמצ'ל, תולדות השואה רומניה, ירושלים: הוצאת יד ושם, תשס"ב, 2001

דומנובקה, יד ושם

תיאודור לביא (עורך), פנקס הקהילות: רומניה, כרך ראשון, הוצאת יד ושם, 1969

# data[].attributes.attachment_link.title
דומנובקה - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
דומנובקה ( ברומנית: Domanovca, ברוסית: Доманевка), היא עיר נפה במחוז גולטה, צפונית ל אודסה שבמדינת אוקראינה כיום. לאחר כיבוש טרנסניסטריה ב-5 באוגוסט 1941 על ידי הגרמנים ב מלחמת העולם השנייה, הוקם באוקטובר 1941 בדומנובקה מחנה השמדה בו נרצחו אלפי יהודים. המחנה שוחרר ב-28 במרץ 1944 על ידי הצבא האדום.

# data[].attributes.headline
לובה ביליצקה בלום

# data[].attributes.subject
לובה ביליצקה בלום

# data[].attributes.body
מנהלת בית הספר לאחיות בגטו ורשה

כתבו: מאור שטרית, ירין סבוני ורז שינני

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
לובה ביליצקה-בלום (ב פולנית: Luba Bielicka Blum; ינואר 1905 - אוגוסט 1973) הייתה אחות, שבתפקידה כמנהלת בית הספר לאחיות יהודיות ב גטו ורשה הצילה יהודים רבים. לאחר המלחמה ניהלה את בית הילדים ב אוטבוצק שאליו נאספו ילדים יהודיים אשר שרדו את השואה.[1] ב-1949 ייסדה מחדש בוורשה את בית הספר לסיעוד, הפעם לאחיות פולניות.

לידה

ינואר 1905
וילנה

פטירה

אוגוסט 1973 (בגיל 68)
ורשה

מדינה

פולין

מקום קבורה

ורשה

פעילות בולטת

ניהלה בית ספר לאחיות בתוך גטו ורשה. הצילה ילדים ואחיות.

מקצוע

פעילה חברתית

מפלגה

הבונד

פרסים והוקרה

מדליית פלורנס נייטינגייל (1965 )

הערך נמצא בשלבי עבודה: כדי למנוע התנגשויות עריכה ועבודה כפולה, אתם מתבקשים שלא לערוך את הערך בטרם תוסר ההודעה הזו, אלא אם כן תיאמתם זאת עם מניח התבנית.

אם הערך לא נערך במשך שבוע ניתן להסיר את התבנית ולערוך אותו, אך לפני כן רצוי להזכיר את התבנית למשתמש שהניח אותה, באמצעות הודעה בדף שיחתו.

היא למדה במחזור הראשון של בית הספר לאחיות יהודיות בורשה, שנפתח בשנת 1923. עם סיום לימודיה עסקה בתפקידי ניהול בבית הספר לאחיות. ב-1932 מונתה לסגנית המנהל ולבסוף ניהלה את בית הספר (1939-1943).[2]

בספטמבר 1939, עם פרוץ המלחמה, ועקב היעדרותו של מנהל בית הספר לאחיות, קיבלה לובה על עצמה את תפקיד מנהלת בית הספר. בעוד מנהיגים רבים של הבונד בחרו לברוח מהגרמנים לעבר רוסיה, החליטו לובה ואברשה להישאר ב וורשה, והמשיכו לפקח על תפקודם של בית הספר והבונד, למרות הקשיים שהיו הכרוכים בכך. באוקטובר 1940, הוטל על יהודי ורשה לעבור לגור באזור מסויים בוורשה, ועם הקמת הגטו הצליחה לובה בילצקה-בלום, להעיר את בית הספר לאחיות לשטח הגטו לבניין ביטוח הבריאות ברחוב מאריאנסקה 1 בוורשה. בית הספר לאחיות היה המוסד היהודי החינוכי היחיד שפעל באישור הגרמנים. בהמשך הצליחה בלום להשיג מזון, צוות מורים מצויין, ציוד לבית הספר והחשוב מכל אישורי חיים לתלמידות בית הספר.[1] במסגרת בית הספר למדו התלמידות בהתאם תוכנית לימודים מסודרת, חדריהן היו נקיים, מדיהן מעומלנים ונקיים, כמו גם הארוחות שהיו בזמנים קבועים אולם כמות האוכל היתה מועטה.[1] בנוסף לשעורים הפורמליים, נהגו לובה בילצקה-בלום יחד עם תלמידותיה לעזור בבית החולים ברגסון-באומן שהיה תחת ניהולה של ד״ר בראודה-הלרובה. היא היתה נוהגת בנוסף, לצאת מהגטו כדי להשיג מצרכי מזון וציוד הכרחי. היא היתה מסירה את טלאי מגן דוד, עוטה על כתפיה את שכמיית האחות ותחת הסוואה זו יצאה משטח הגטו.[1]

באוגוסט 1942 החליטו הגרמנים לחסל את הגטו הקטן, תלמידות בית הספר לאחיות, ילדי בית היתומים של יאנוש קורצ'ק ואלפי יהודים נוספים, גורשו לכיכר גז'יבובסקי על מנת להישלח ל אומשלגפלץ. בילצקה-בלום הצליחה באומץ לב ובביטחון עצמי, לשכנע את הגרמנים לשחרר את האחיות, לאור העובדה שיש להילחם במגפת הטיפוס המשתוללת בגטו. לאחר אקציה זו עבר בית הספר שבהנהלתה למיקום אחר בגטו, לדירה קטנה שכללה 6 חדרים ברחוב גנשה 33. שם הן המשיכו ללמוד בסתר, סיימו את הלימודים וקיבלו תעודת אחות.[1] בפעם השנייה הצליחה להציל את תלמידותיה וילדיה, באותו הנימוק ששימש אותה בפעם הראשונה, את ילדיה הצליחה להבריח בתוך אמבולנס.[1] נוסף לפעולותיה אלה עזרה לארגן מקומות מסתור לילדים ואחיות אצל משפחות פולניות מחוץ לגטו.[3]

בסך הכל, הכשיר בית הספר כ-60 אחיות.[3]

ה

כשהחלו השלטונות הגרמניים בחיסול גטו ורשה, התלמידים מבית הספר של לובה הועברו לאומשלגפלץ ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה.

בלום הצליחה לשחרר חלק מהתלמידים בזכות ניירות המגן (Protective Papers) שהונפקו כתלמידים בבית הספר לאחיות. היא גם הצליחה להבריח את ילדיה באמבולנס לפני הגירוש. בתקווה להישאר בגטו גם לאחר הגירושים ההמוניים, תקוותה של לובה התנפצה כאשר הגרמנים רצחו את החולים בבית החולים יחד עם האחיות והרופאים המטפלים בהם. במהלך האקציה הצליחה להסתתר במרתף יחד עם ילדיה וכמה אחיות נוספות. בשל קשריה עם אחיות פולניות וחברי המפלגה הקומוניסטית, היא הצליחה להבריח את ילדיה יחד עם ילדים אחרים אל מחוץ לגטו. בלום ברחה מהגטו לפני פרוץ המרד, אך אברשה נותר כאחד ממנהיגי הבונד של המרד. לאחר המרד הוא נתפס בורשה ונרצח לאחר מכן. בלום הצליחה לשרוד במסתור תחת זהות בדויה.[4]

עם תום המלחמה קיבלה לובה ביליצקה בלום הצעה מהוועד היהודי ב פולין שהוקם אחרי המלחמה לנהל ב אוטבוצק בית ילדים לילדים אשר שרדו את השואה. במרץ ובמסירות האופייניים לה הצליחה להקים בית חם ויפה, מאורגן למופת, אשר החזיר לילדים את תחושת הביטחון והאהבה אותה אבדו במלחמה. הוכחה לחשיבותו של הבית הזה עבורם היא העובדה, שעד היום, ובמשך כל השנים, שמרו אותם הילדים על הקשר ביניהם ועל התחושה של משפחת ילדי אוטבוצק.

כעבור שנתיים הוצע לה להקים מחדש את בית הספר לאחיות באותו בניין היסטורי של בית החולים בצ'יסטה ברחוב דבורסקה 17. היא ראתה בזה סגירת מעגל. על אף מאורעות המלחמה, על אף העובדה, שבעלה ורוב משפחתה הענפה נספו, ראתה בפולין את מולדתה ובהקמתו מחדש של בית הספר, הפעם לאחיות פולניות, המשך שליחותה.

עבור פעילותה וגבורתה קבלה ב- 1965 מהצלב האדום הבינלאומי מדליית פלורנס נייטינגייל - האות הבינלאומי הגבוה ביותר עבור אחות, על פעילותה בתקופת הכיבוש הנאצי ועל הצלת חיים של אחיות וילדים.

נפטרה בוורשה ב- 1973 ונטמנה בבית הקברות היהודי, בחלקת לוחמי הבונד.

ביוני 2000 נקבע לוח זיכרון על בניין בית הספר לאחיות בגטו ברחוב מריאנסקה 1, (אחד מ-12 הבניינים אשר שרדו בשטח הגטו לשעבר), לזכרה וזכר פעלה בשנים 1940-1942 בוורשה תחת הכיבוש הנאצי. ב- 2019 הוענק לבלום אות המציל היהודי.[5]

לובה ביליצקה בלום הייתה אשתו של אברהם בלום, לוחם ב מרד גטו ורשה שנספה במרד. בתה אביבה בלום נולדה ב וורשה ב-1932. היא עלתה לארץ עם גרעין של השומר הצעיר והצטרפה לקיבוץ רבדים שם נולדה בתה דפנה. אביבה היא ציירת פעילה שהציגה בתערוכות בישראל ובעולם.

בנה אלכסנדר בלום היה פרופ' מומחה למדעי הגרעין בפולין אשר היגר בשנות ה-80 של המאה ה-20 ל ארצות הברית ושם החל ב חקר המוח.

מרים עופר, חלוק לבן בגטו, יד ושם ירושלים, 2015[6]

1. ^ 1 אמי, לובה בלום-ביליצקה, ארגון יוצאי ורשה בישראל, ‏11.4.20102 3 4 5 6 7 8

2. מרים עופר, ^ חלוק לבן בגטו, ירושלים: יד ושם, 2015

3. ^ 1 Luba Blum-Bielicka, prabook.com (בen-EN)2

4. ^ Luba Bielicka Blum, Director of the Children's Home, www.yadvashem.org (באנגלית)

5. ^ רשימת מצילים שקיבלו "אות המציל היהודי" 2011-2020, באתר "יהודים שהצילו יהודים בתקופת השואה"

6. ^ רוני לינדר, רותם שטרקמן, "חלוק לבן בגטו": הסיפור המדהים על המרד הרפואי של היהודים בגטו ורשה, באתר TheMarker‏, 16 באפריל 2015

לובה בילצקה-בלום נולדה ב ווילנה, בת בכורה למשפחה יהודית אורתודוכסית ענייה, שמנתה 8 ילדים. אביה היה בעל טחנת קמח. בילדותה נחשפה לעוני, אי-שוויון סוציאלי ולרעיונות התנועה הפמיניסטית המתעוררת. קיבלה מלגת לימודים על סמך היותה תלמידה מצטיינת ולמדה בגימנסיה היהודית הראשונה המעורבת בווילנה. בגימנסיה זו, התארגנה לראשונה תנועת הנוער של הבונד -

" צוקונפט" - אליה השתייכה כחברה פעילה. בתנועה זו הכירה את בעלה לעתיד, אברשה בלום שהיה אהבתה הגדולה.[1]

באווירה של מהפכת אוקטובר, כאשר החלה ההתעוררות המעמדית, והחלו לצוץ הרעיונות לשוויון זכויות לנשים, הגיעה לכלל החלטה ללמוד את מקצוע האחות. מקצוע שעורר התנגדות קשה מצד אביה. מקצוע שבנות יהודיות לא למדו ולא עבדו בו, והוא נחשב כמקצוע פסול.[1] בגיל 23 עזבה את הבית ועברה ל וורשה ללמוד את מקצוע הסיעוד. היא למדה במחזור הראשון בבית הספר לאחיות יהודיות, ובתום הלימודים, מאחר שהיתה בוגרת מצטיינת נשלחה ל צרפת ו בלגיה להשתלמות נוספת.

# data[].attributes.attachment_link.title
לובה ביליצקה בלום - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
לובה ביליצקה-בלום (ב פולנית: Luba Bielicka Blum; ינואר 1905 - אוגוסט 1973) הייתה אחות, שבתפקידה כמנהלת בית הספר לאחיות יהודיות ב גטו ורשה הצילה יהודים רבים. לאחר המלחמה ניהלה את בית הילדים ב אוטבוצק שאליו נאספו ילדים יהודיים אשר שרדו את השואה.[1] ב-1949 ייסדה מחדש בוורשה את בית הספר לסיעוד, הפעם לאחיות פולניות.

# data[].attributes.location_name
Secureni, מחוז צ'רנוביץ, אוקראינה

# data[].attributes.body
גטו פתוח ומחנה מעבר בטרנסניסטריה, אז תחת שלטון רומניה.

כתבו: אופיר רוזנבאום וטל בארי

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
גטו סקורני ( Secureni) היה גטו פתוח ומחנה מעבר בעיירה סקורני שב רומניה והיה הגטו המרכזי במחוז חוטין שבחבל בסרביה. הצבא הסובייטי השתלט לעיירה בסוף יוני 1940. הגטו הוקם באוגוסט 1941, אחרי שצבא רומניה, שהייתה חלק ממדינות הציר, כבש את העיר סקורני מידי ברית המועצות. מיקום הגטו נבחר כיוון שסקורני צומת חשוב של דרכים המובילות למוגילב ב טרנסניסטריה סקורני הייתה סוג של נקודת מעבר ליהודים שגורשו מטרנסניסטריה ומראשית אוגוסט 1941 כמעט כל מסע גירוש של יהודים שהופנה לעבר ה דניסטר עצר בה. ב־11 באוגוסט דווח על הימצאם של 20,852 יהודים בגטו סקורני, אך שלושה חודשים לאחר מכן גורשו יושבי הגטו לטרנסניסטריה, ורובם נרצחו.

סקורני הייתה עיירה בצפון בסרביה שחיו בה כ-4,200 יהודים, שהיוו כ-73% מאוכלוסייתה באוגוסט 1941. העיירה שכנה כשני קילומטרים מנהר הדניסטר, ליד מסילת הברזל בלץ-צ'רנוביץ. היא נבחרה לשמש מחנה ליהודים מהסיבות שהניעו את הרומנים לבחור ביישובים אחרים למטרה זו: עיירה יהודית חרבה, אשר קרובה לדניסטר או למסילת ברזל. משערים, כי ראשיתו של היישוב היהודי בסקורני הייתה בין השנים 1814-1826. השטח שעליו נוסד היה קניינה של משפחת אצולה רוסית, לושין, וניתן לה בידי הצאר על הצטיינותו של אחד מבניה, ניקולאי גיקולאייוויץ, במלחמת 1812 (פלישת נפוליאון ל רוסיה) לשם פיתוח המקום הזמין האציל בעלי מלאכה, סוחרים וחוכרים. יהודים הגיעו לאזור בשנים 1825-1855, מכל רחבי מחוז חוטין וכן ממחוז פודוליה המזרחי יותר. עם תחילת מבצע ברברוסה, רומניה, בעלת בריתה של גרמניה, הצטרפה לפלישה ל ברית המועצות. יחידות צבא רומניות וגרמניות נכנסו לעיירה ב-6 ביולי 1941.

עם כניסת החיילים לאזור סקורני, ובטרם הוקם הגטו, נערכו במקום מסעות רצח ופוגרומים מחרידים. החיילים הרומנים נעזרו בהם באוקראינים. בכפר צֶ'פּלאוּץ נרצחו כל יהודי הכפר, 160 במספר, ליד טחנת הקמח. חלק מהם נחתכו לחתיכות. יהודים שניסו לברוח נרצחו בידי החיילים הרומנים בדרכים וביער סַרבּיצָ'ני בסקורני עצמה ערכו חבורות של איכרי, ובעידוד חיילים רומנים, פרעות במשך יומיים ובמהלכן נרצחו כתשעים יהודים, נאנסו נשים ונערות ונשדדו מרבית בתי היהודים. ראשי המסיתים היו אותם אוקראינים שקיבלו בפרחים ובריקודי שמחה את פני הצבא הסובייטי בכניסתו לעיירה בסוף יוני 1940.

היהודים ניסו לברוח מבתיהם ולהסתתר בשדות, בגנים או ב מרתפים. תיאורים מאותה תקופה מספרים על רחובות מלאים בגוויות ובתים שנבזזו. כבר בלילה הראשון של הכיבוש נשלחו חיילים אל הבתים שבהם התקבצו היהודים והוציאו בכוח ובמכות נערות יהודיות שהותקפו מינית בידי הקצינים הרומנים. בסוף יולי הורה מפקד הז'נדרמריה השביעית, הסופר הרומני אוקטב דסילה, לכל יהודי סקורני לבוא לבית הקברות. שם הוא ציווה עליהם לְחפור בורות, וביים הוצאה להורג המונית של כמה אלפי אנשים: "היו שם סצנות מזעזעות כאשר נפרדנו זה מזה, אבל ברגע האחרון לא רצחו אותנו" החיילים ירו מעל לראשיהם של היהודים. למחרת חזרו על ההצגה, והפעם רק עם הגברים.

שוד הבתים והָרס כל מה שלא ניתן ליטול מהם גרם ליהודי סקורני להיראות כבר לאחר ארבעה ימים כואבים לאחר חודשים של נדודים. מרביתם היו רעבים, יחפים וכמעט ערומים. הרעב גרם למצבים. קשים, בעיקר בקרב הילדים, וכאשר הודיעו השלטונות כי יחלקו כיכר לחם לכל יהודי שיתייצב. במקום מסוים, הסתכנו רבים ובאו למקום. אלה שעשו זאת נורו, והנשים שביניהם נאנסו ברחובות. יהודים ניסו לשבור רעבונם מאפיית לחם מאבק קמח מעורב באפר שאספו בטחנת הקמח המקומית. בשוב הפרעות ומסעות הרצח, מוערך כי כעשירית מיהודי העיירה סקורני נרצחו, והיתר גורשו למחנות עבודה ורצח בטרנסניסטריה.

אחר שסקורני התרוקנה מתושביה היהודים, הפכה לעיירה לגטו ומחנה מעבר לפליטים יהודים מערים אחרות. ראשוני הגטו היו כמה עשרות משפחות יהודיות שנמלטו מאזור העיר אוטאץ' אשר לאחר שמסרו את כל תכשיטיהם, הותרה להם כניסה לרחובות הצדדיים של העיר. גדרות תיל הוקמו במהירות ברחובות העיירה והיהודים נדחסו לתוך בתי העיירה בצפיפות רבה. בתוך ימים אחדים רוכזו בגטו יותר מ-20,000 נפש. וכבר בימים הראשונים להקמת הגטו נכנסה אל תוכו יחידה צבאית גרמנית שנקראת איינזאצקומאנדו ודרשה להוציא להורג 27 יהודים על מנת להפחיד את היהודים ולמנוע מרד, דרישותיהם נענו בחיוב על ידי מנהלי המחנה. ליד כל הכניסות למחנה הוצבה שמירה האוסרת יציאה מהגטו, נאמר ליהודים כל מי שינסה לצאת מהגטו יורה למוות. הבתים היו במצב נוראי עקב איכרים שבזזו את המקום. לפי תיאורו של ניצול השואה אביגדור שחן: "יום לאחר הגעתם, (הצבא הרומני) ניתן לאיכרי הסביבה חופש פעולה והם באו לשדוד ולבזוז כאוות נפשם". ייעוד הגטו היה לשמש נקודת מעבר לגטאות אחרים בשל קרבתו למסילת ברזל ולנהר הדניסטר.

בימים הראשונים של הגטו התקיימו מכירות פומביות ביהודי העיירה ו איכרים רבים השתתפו וקנו יהודים, הם השפילו אותם והפשיטו אותם גם כן. היהודים לא נקנו כעבדים אלא נקנתה הזכות להשפיל אותם באותו הרגע. בכל פינה בגטו היו ערימות זבל וצואה, שהקשו על הנשימה, מקור המים היחיד בגטו היו שלוש בארות מזוהמות ששימשו בשיאו של הגטו כ־20,000 נפשות. לעיתים עברו ימים שלמים עד שהגיע תורו של יהודי לשתות מהבאר. מעט זמן אחר כך נקבעו הסכמי סחר שהיהודים נקטו במחנה כדי שיוכלו לרכוש מזון כגון: בעלי מלאכה, סנדלרים, חייטים, פחחים, נגרים ועוד. מפעם לפעם הוצאו הגברים אל מחוץ למחנה תחת שמירה לביצוע עבודות כפייה, תוך הבטחה שיקבלו מנות מזון, הבטחות שלא קוימו. אחת הדרכים שאפשרו את המשך הקיום בגטו הייתה סחר עם תושבי המקום הנוצרים. אלה הורשו לבוא אל גדר המחנה בשעות הבוקר על מנת למכור מוצרי מזון לאלה שעוד הייתה להם אפשרות ואמצעים לקנות. לפי עדויות, אחת הדרכים להתנחם בימים קשים כאלה, הייתה התפילה. תפילות ראש השנה והחגים האחרים עוררו התרגשות עצומה בגטו. יהודי סקורני אף ניסו לנהל משא ומתן עם הרומנים כדי שיוכלו להתפלל בחגים. כך הסביר סולומון שפירא:" בתחילת חודש אוקטובר 1941, ערב יום כיפור, לאחר משא ומתן ארוך ובתמורה ל"מתנות" ( שוחד), קיבלנו רשות להתפלל בבית כנסת עזוב"

יהודי שנמלט מסקורני מעיד שבכל בוקר ה חזנים הזכירו "הנה יום הדין... מי יחיה ומי ימות, מי בקצו ומי לא בקצו, ומי במים ומי באש, מי בחרב ומי בחיה, מי ברעב ומי בצמא, מי ברעש ומי במגפה, מי בחניקה ומיה בוסקילה" ,יהודי סקורני כבר התנסו כמעט בכל צורות המוות האלה. מאות, ואולי אלפים, הוטבעו בדניסטר ועשרות אף נשרפו בידי חיילים.

בתוך הגטו פרצו מחלות אופייניות לתנאי-החיים העלובים שהיו בגטו. תחילה פרצה מגפת דיזנטריה, ואחר כך מחלת ה טיפוס וה כולרה שגרמו למותם של מאות יהודים. עקב המחסור במשאבים בגטו, מספר החולים עלה וגדל והרופאים המועטים שנמצאו במחנה ניסו להיאבק במחלות אך ללא הצלחה. השלטונות לא התערבו במאבקים של היהודים לשרוד כלל. עקב התפשטות המחלות במחנה, באוקטובר 1941 החל גירוש המחנה ומעבר היהודים לגטאות אחרים. ב-2 באוקטובר 1941 כונסו כל יהודי המחנה מחוץ למחנה וחולקו לשניים באופן שרירותי תוך פירוד משפחות כדי להרכיב שתי שיירות שיפונו דרומה. אחת לעיר לאטאקי והשנייה לעיר לקוסאוץ. לפני יציאתה של השיירה הראשונה לכיוון אטאקי דרשו מכל היהודים לשכב עם הפנים אל האדמה והשוטרים עברו ביניהם, חיטטו בבגדיהם ולקחו את מעט החפצים החיוניים שהיו להם. אחר כך הקבוצה הראשונה לאטאקי יצאה בדו"ח רשמי שחובר בדצמבר 1941 נאמר, שכתוצאה ממילוי פקודה של בכיר נורו כ"500 יהודים מבין אלה שפונו בתוואי סקורני.

# data[].attributes.attachment_link.title
גטו סקורני - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
גטו סקורני ( Secureni) היה גטו פתוח ומחנה מעבר בעיירה סקורני שב רומניה והיה הגטו המרכזי במחוז חוטין שבחבל בסרביה. הצבא הסובייטי השתלט לעיירה בסוף יוני 1940. הגטו הוקם באוגוסט 1941, אחרי שצבא רומניה, שהייתה חלק ממדינות הציר, כבש את העיר סקורני מידי ברית המועצות.

# data[].attributes.location_name
טוניס, תוניסיה

# data[].attributes.body
מנהיג הקהילה היהודית בטוניסיה בתקופת השואה

כתבו: לירז מזרחי ומעיין גרטנר

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
לידה

1898
סוסה, ב תוניסיה

פטירה

1971 (בגיל 73 בערך)
ליון, צרפת

מדינה

תוניסיה

פעילות בולטת

ראש הקהילה היהודית בתוניסיה

מקצוע

עורך דין

בת זוג

עדה דרמון, ג'נט כהן

צאצאים

רולנד, אדית

מספר צאצאים

2

פול גז (ב אנגלית: Paul Ghez; נולד בשנת 1898 ב סוסה, ב תוניסיה. נפטר בשנת 1971 ב ליון שב צרפת) היה ראש הקהילה היהודית בתוניסיה בזמן מלחמת העולם השנייה.

בגיל 18 שירת כמתנדב בצבא ביחידת תותחנים צרפתית במהלך מלחמת העולם הראשונה, שם הוענק לו עיטור צבאי צרפתי בשם " צלב המלחמה". לאחר מכן, בשנת 1922, קיבל אזרחות צרפתית.

במהלך שנותיו למד משפטים בצרפת ולאחר מכן הפך לעורך דין בעיר תוניס בין השנים 1922- 1956 וגם הפך לנשיא חברת הפרקליטים.

הוא נישא לאשתו עדה דרמון בשנת 1929, לשניים נולדו 2 ילדים רולנד ( 1934) ואדית ( 1937), בשנת 1943 נפטרה עדה מסרטן במהלך הכיבוש הגרמני בתוניסיה. הוא נישא בשנית בשנת 1956 לג'נט כהן.

בשנת 1922 פול גז הפך לעורך דין רשמית לאחר לימודים בצרפת.

בשנת 1940 לאחר הכיבוש הגרמני בתוניסיה, החל השלטון הנאצי לשלוט באופן עקיף וישיר על יהודי תוניסיה. במהלך אותה שנה הוקם משטר וישי בצרפת (שלטון שהיה נאמן לגרמנים) בחודש יולי ומספר חודשים לאחר מכן באוקטובר ממשלת וישי חוקקה את החוק האנטי יהודי הראשון שלה. החוק הן קבע כי יהודים יוכלו למלא רק תפקידים בודדים.

פעילי הקהילה בעת ההיא היו יהודים, שנתבקשו או התנדבו למלא תפקידים מרכזיים לפי מומחיותם וכישוריהם ועסקו בגיוס כספים, בגיוס עובדים, בהשגת ציוד, מזון ותרופות, באיתור מחנות-העבודה, בקשר עם העובדים בהם וכן בסיפוק הדרישות היומיומיות השרירותיות של אנשי הס"ס והגרמנים.

פול גז קיבל על עצמו בהתנדבות את תפקיד ראש ועדת גיוס כוח העבודה היהודי. התפקיד הפך אותו לאדם מרכזי בתיווך בין הגרמנים לבין עובדי הכפייה במחנות העבודה.

בימי הכיבוש הגרמני עמדו פול גז שהיה ראש 'הוועד לגיוס כוח-האדם היהודי' וד"ר מועטי שהיה ראש השירותים הרפואיים של הקהילה - לצורכי הגרמנים. הם התנדבו למלא את התפקיד שהיה תפקיד קשה, אחראי וכפוי טובה. למרות חינוכם השונה מהנהוג אשר קיבלו בצרפת, התנדבו לאחראים על ענייני הנוער היהודי. השניים נהנו, ובמיוחד פול גז, ממוניטין אישי וציבורי גם בקרב חוגים ציוניים וקבוצות אחרות.

פול גז עורך-הדין היהודי היחיד שבזכות עברו הצבאי לא נפגע מחוקי האפליה של וישי. הוא מונה לוועדה הזמנית ומאוחר יותר לוועד המנהל.

בתקופת הכיבוש הגרמני (נובמבר 1942- מאי 1943) חוקי הגזע שקבעו הגרמנים הנאצים חלו גם על יהודי תוניסיה ,אך יישום של החוקים האלו היה תלוי ברצונו של המושל הכללי, ובשיתוף פעולה של פקידי הממשל שסרו למרותו. יהודי תוניסיה כן נאלצו לענוד את הטלאי הצהוב, ורבים מהם אף גורשו למחנות כפייה ועבודה. באזור קירנאיקה (אזור בלוב), החלה החמרה. לאחר שהאזור יצא משליטת איטליה, היהודים אהבו מאוד את הבריטים וראו בהם כשחרור מחוקי הגזע המפלים, אך זמן קצר לאחר מכן האזור חזר לשליטת איטליה. לאחר הכיבוש השני, האיטלקים האשימו את היהודים בכך שבגדו בהם והקשיבו לבריטים ולכן החמירו בגזירות.

לפי עדותו של עובד כפייה במחנה צבאי גרמני בעיר ביזרטה בתוניסיה, יעקב (אנדרי) גז, שכתב מכתבים למשפחתו שנותרה בעיר תוניס, במכתבים כתב כי פול גז ביקר באופן סדיר במחנה והיה מספר לאסירים היהודים מה מתחולל בתוניס, בנוסף הוסיף במכתבים על כך שפול גז היה אחראי על חלוקת הכסף (שכר העבודה ששילמה הקהילה), הבגדים והמצרכים השונים ושימש איש הקשר של הקהילה היהודית.

לאחר שהתמנה פול גז לראש הקהילה היהודית בתוניס ועד סוף הכיבוש הגרמני בתוניסיה במאי 1943, "ועד הגיוס" השתנה לחלוטין. הוועד, שעד לאותו הזמן עסק בעיקר בענייני דת וצדקה, נאלץ היה לספק ליהודים את כל השירותים, בדומה ל" יודנראט" במזרח אירופה.

אומנם מואיז בורג'ל נשאר נשיא הקהילה באופן רשמי, אך פול גז נטל על עצמו את האחריות לביצוע מדיניות הגיוס והיוזמה להקמת שירותי האספקה והשירותים כאשר עבד בשביל הגרמנים. "ועד הגיוס" הפעיל לשכה ובה ארבעה מדורים: המזכירות, מדור שעקב אחר יציאתם וחזרתם של עובדי הכפייה, מדור ביקורת המחנות שעקב אחרי מצב העובדים, ומדור לאיתור ה"משתמטים". במהלך הכיבוש גייס הוועד כ-5,000 איש, שנשלחו לכ־30 מחנות בסביבות תוניס הבירה ובקווי החזית במערב ( אלג'יריה) ובמזרח ( לוב). נוסף על לשכת הגיוס פעלו מטעם "ועד הגיוס".

בימי החירום הראשונים, התנדב פול גז להתמודד עם אנשי הס"ס בשאלת גיוס העובדים היהודים, מספרם ומועד גיוסם, החל מ־9 בדצמבר התחיל פול גז את תפקידו שכלל ללוות את הנשיא לקומאנדאנטור, ואחרי כן התייצב בחצר בית-הספר כי"ח, שרוכזו בו מאות עובדים קודם יציאתם לדרך.

לאחר המלחמה הפך לנציג הוועד המשותף האמריקני ל תוניסיה.

# data[].attributes.attachment_link.title
פול גז - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
לידה 1898 סוסה, ב תוניסיה פטירה 1971 (בגיל 73 בערך) ליון, צרפת מדינה תוניסיה פעילות בולטת ראש הקהילה היהודית בתוניסיה מקצוע עורך דין בת זוג עדה דרמון, ג'נט כהן צאצאים רולנד, אדית מספר צאצאים 2 פול גז (ב אנגלית: Paul Ghez; נולד בשנת 1898 ב סוסה, ב תוניסיה.

# data[].attributes.body
ממנהיגות המחתרת בגטו צ'נסטוחובה

כתבו: שירה רון וטל חיימוב

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
רבקה גלנץ ( באנגלית: : Rivka Glantz או בפולנית: Rebecca Glanz ; נולדה ב קונין בשנת 1915, ונפטרה ב- 25 ביוני 1943) הייתה ממנהיגות המחתרת ב צ'נסטוחובה, חברה פעילה בתנועת " פרייהייט". תחילה הייתה בהכשרה חלוצית בעיר פלוצק ב פולין, בפלוגה קטנה שלחמה קשה על קיומה, אחרי כן בקיבוץ בורוכוב, ב לודז'.

גלנץ השתתפה בסוף 1935 בסמינר הגלילי של החלוץ על־יד לודז'. הייתה בין אלה שהלכו לפלוגת גדיניה. שם גם נשארה בימים שלאחר פרוץ המלחמה בספטמבר 1939, עד שנקראה על ידי התנועה לבוא לורשה. בשנת 1941 נשלחה על ידי התנועה להקים נקודת הכשרה ב צ`נסטוחובה ושם הפכה לדמות הדומיננטית במחתרת ואחת ממנהיגיה. גלנץ דגלה בשיטת המאבק המזוין נגד הגרמנים ולקחה חלק פעיל בהכנות לקראת יום המבחן.

נולדה בשנת 1915 ב קונין, הייתה פעילה בתנועת " פרנהייט" עוד מילדותה. עברה מספר הכשרות, תחילה בפלוצ'ק בפלוגה קטנה שנלחמה קשה על קיומה, לאחר מכן ב לודז' בקיבוץ בגרוכוב. בסוף שנת 1935 השתתפה בסמינר הגלילי של החלוץ על ידי לודז'.

עם החלטה של פיתוח הכשרה ימית גלנץ הייתה בין אלה שהלכו לפלוגת גדיניה שבה הכינו אנשים להתיישבות בארץ ישראל על סמך הבסיס האידאולוגי הציוני- הסוציאליסטי. גלנץ הייתה מבין הראשונים שעברו את ההכשרה. גדיניא בעת המלחמה הייתה בחזית האש הראשונה, ולכן כולם חוץ מגלנץ ועוד שלושה אנשים ברחו. כאשר המקום וכל רכוש הקיבוץ נשדד עם כניסת הנאצים חזרה גלנץ ללודז' והחלה את קשריה עם מרכז התנועה בוורשה. שם מטילים עליה את תפקיד הקשרית.

בעת שהיהודים נכנסו לגטאות, ולא היה ניתן לצאת מהם אבלי להיות נידון למוות, גלנץ נסעה לערים ועיירות בכדי לארגן את הנוער אותו היא עוררה לפעולה. גלנץ ידעה להיחלץ ממצבים מסוכנים, מהתנפלויות פתאומיות של הגרמנים, מביקורות בדרכים וכו'.

גלנץ הגיעה ל צ'נסטוחובה בשנת 1941 במטרה לארגן, להכשיר ולהדריך את הקיבוץ, וצלחה אתגרים שאחרים לפנייה לא צלחו ובכך רכשה את כבודם של המוסדות היהודיים.

לאחר הגירוש הגדול מ גטו צ'נסטוחובה בשנת 1942 גלנץ החלה בהקמת הארגון הלוחם. היא הייתה הרוח החיה של הארגון. היא עשתה רבות למען הקמת הארגון, נסעה להמון ערים אחרות כמו ורשה או ל זגלמביה, על מנת לפתח קשרים עם ארגוני לוחמים נוספים ולבנות בסיס ועזרה נוספת לארגון הלוחם שרק עכשיו קם על רגליו. גלנץ הביאה איתה נשק וחילקה חוברות מחתרתיות, על מנת להגביר את ההכרה בארגון. בוויכוח על דרכי הלחימה ועל פעולות הארגון גלנץ צידדה בריכוז כל הלוחמים בתוך הגטו ללחימה עם נשק ביד עד הסוף. היא הייתה גאה על כל המוכנות והדריכות לקרב. בכל מקום נראתה גלנץ בעלת השיער הבלונדיני והפנים המחייכות לבושת מעיל עור קצר, מעודדת ומעוררת רצון ומרץ אצל החברים, אשר ראו בה דוגמה והלכו אחריה.

ביום של חיסול הגטו נמצאה גלנץ בבונקר המרכזי יחד עם מרק פולמן, השליח מוורשה. בעודם כל הלוחמים בעמדות, בכוננות גבוהה, נערך בבונקר מפקד ומרק דיווח על הקרבות, על חיסול גטו ורשה, על הלוחמים שנפלו ואלה אשר נותרו וממשיכים להיאבק.

אחרי שבוטלה הכוננות וכל הלוחמים, פרט לשניים, עזבו את הבונקר, התנפלו הגרמנים על הגטו והרסו אותו לחלוטין. גלנץ יצאה דרך מנהרה אשר לא התגלתה עדיין ועברה ביחד עם מרק ועוד חברים דרך התעלה לצד השני. הם הצליחו להגיע לבית עזוב ולהסתתר שם, אך, כעבור זמן קצר הם התגלו על ידי הגרמנים ובמקום התפתח קרב. מרק הטיל רימון והצליח להימלט. גלנץ ירתה מהאקדח הקטן שלה עד הכדור האחרון ונורתה על סף הגטו. חייל גרמני אחד נהרג וכמה מהם נפצעו במהלך הקרב. רבקה גלנץ נלחמה עד הסוף ונפלה על המשמר בגטו צ'נסטוחובה.

בעבור גילויי הגבורה של הלוחמת גלנץ, העניקה לה ממשלת פולין את אות הגבורה " וירטוטי מיליטרי".

ברנר, ליבער, מרי והכחדה של גיטו צ'נסטוחובה. תל אביב : מפ"ט-עמל, 1998.

ספר צ'נסטוחוב, כרך 2 .ירושלים : אנציקלופדיה של גלויות, 1968.

יצחק, צוקרמן, יציאת פולין: על "הבריחה" ועל שיקום התנועה החלוצית, 1988.

# data[].attributes.attachment_link.title
רבקה גלנץ - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
רבקה גלנץ ( באנגלית: : Rivka Glantz או בפולנית: Rebecca Glanz ; נולדה ב קונין בשנת 1915, ונפטרה ב- 25 ביוני 1943) הייתה ממנהיגות המחתרת ב צ'נסטוחובה, חברה פעילה בתנועת " פרייהייט". תחילה הייתה בהכשרה חלוצית בעיר פלוצק ב פולין, בפלוגה קטנה שלחמה קשה על קיומה, אחרי כן בקיבוץ בורוכוב, ב לודז'.

# data[].attributes.location_name
ברלאד, רומניה

# data[].attributes.headline
הגטו הפתוח בברלאד

# data[].attributes.subject
הגטו הפתוח בברלאד

# data[].attributes.body
כתבו: אורי כהן ורואי כהן

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
גטו ברלאד (או ב רומנית: Bârlad) היה אחד מה גטאות הפתוחים בחבל ארץ טרנסניסטריה בתקופת השואה, הגטו היה פעיל בין השנים 1940 - 1943, בשנת 1942 מנה בשיאו כ-3224 יהודים. הובאו לגטו זה יהודים מעיירות שכנות כמו - פוישט (Puieşti).

מאז ראשית ההתיישבות היהודית בברלאד במחצית השנייה של המאה ה-17 ועד מלחמת העולם השנייה בוצעו פרעות רבים ביהודים שהתיישבו ואף היה ארגונים שהציתו מחאות כנגד היהודים.

בסוף המאה ה-19 הורע מצבה הכלכלי של האוכלוסייה היהודית מחמת רדיפות, שמהן סבלו בעיקר המתווכים והסוחרים. הסוחרים הרומניים בברלאד התנגדו להפליית עמיתיהם היהודיים, וב- 1898 הגישו מחאה למשרד המסחר ב בוקראשט נגד החלטת לשכת המסחר המקומית לפעול להרחקת המתווכים היהודיים. בסתיו 1899 גברה ההגירה מברלאד, מספרם הכולל של היהודים המהגרים מבראלד בין השנים 1899 ו- 1902 הגיע ל-600.

בשנת 1907 נוסד חוג אנטישמי על ידי מורים, כמרים ומנהיגים פוליטיים, מטרתו של חוג זה היה להסית את תלמידיו לפרוע ביהודים. שניים מן התלמידים שנטלו חלק בפרעות סולקו מבית הספר. כמחאה על סילוקם שאר התלמידים הצטיידו בכלי נשק ופרצו לרובע היהודי לשם הרס ושוד, 80 חנויות של סוחרים ובעלי מלאכה יהודים נפגעו בהשתוללות זו.

סבלם של יהודי המקום גבר בימי הטרור של " התנועה הלגיונרית". בנובמבר 1940 נתפסו כל הגברים היהודיים לעבודת כפייה, כעבור זמן קצר שוחררו האקדמיים שביניהם, כתוצאה ממחאת האקדמיים הרומנים, אשר איימו שגם הם יבואו לעבוד עם חבריהם היהודים.

עם הרחקת התלמידים היהודיים מן הגימנסיה הממלכתית, יסדה הקהילה הרומנית במקום גימנסיה משלה, בה למדו 80 תלמידים ב-1940, 93 תלמידים ב- 1941, 50 תלמידים ב- 1942 וב- 1943. בבית הספר היסודי למדו 180 תלמידים למדו ב-1940 וב-1941, 186 ילדים ב-1942 ו-161 ילדים ב-1943.

ארבעה תלמידים יהודיים נעצרו ונאשמו בהפצת גילוי דעה קומוניסטית. הם הובאו ל וסלוי (Vaslui) ועונו שם כדי לסחוט מהם הודאה. במשפטם שנערך ב- 19 בדצמבר 1940 ב גאלאץ (Galaţi), יצאו זכאיים.

תוצאותיהן הכלכליות של ההתנכלות ביהודים מתבלטות מתוך מספרים אלה משנת 1942 - מבין 325 בעלי מלאה ופועלים יהודיים, היו 125 מחוסרי עבודה, מבין 294 פקידים יהודים עוסקו רק 136, מבין 428 סוחרים יהודים פעלו רק 254, ומבין 43 אקדמיים יהודיים - רק 23. בשנה ההיא יכלו רק 24% מבעלי המקצוע היהודיים לעסוק במקצועותיהם.

בגלל דלדול במקורות הפרנסה נאלצה הקהילה להגדיל את תמיכתה במשפחות מחוסרות אמצעים. ב- 1940 נתמכו על ידה 200 משפחות, ב- 1941 תמכה ב-300 משפחות, ב-1942 וב- 1943 ב-600 משפחות.

עם פרוץ המלחמה בין רומניה ו ברית המוצעות ב יוני 1941, גורשו לברלאד כל היהודים מעיירות המחוז: פלופאנה (Plopana), מורג'ן (Murgeni), אבראמשט (Avrameşti) ו ראדן (Rădeni), וכן חלק מיהודי ברשט ו פלצ'יו (Fâlciu), באביב 1943 הופקעו בית החולים, בית הזקנים ובית המרחץ של הקהילה בידי " המרכז הלאומי לרומאניזציה".

השמירה בגטו פתוח הייתה פחות קפדנית ואף ניתן היה לצאת ממנו לעבודה, באישור השומרים. במהלך פעילות הגטו הנשים עבדו בתפירה והגברים בעבודות כפייה בעיר או מחוצה לה (למשל בסלילת מסילות רכבת).

הקהילה סייעה גם ליהודים שעבדו בגדודי עבודות הכפייה, ב סאויששט שבמחוז טוטובה, ב טורקואיה שבמחוז בריילה, ב אלכסנדרן שבמחוז טיגינה, ב באסאראביה ב סורואיה וב סירט שבמחוז פוקשאן. היא שלחה להם מלבושים ותרופות, ודאגה גם לילדיהם. יתר על כן, קבוצות של יהודים שעברו בדרכם למחנות הכפייה דרך תחנת הרכבת של ברלאד, צוידו על ידי הקהילה במזון ובכסף.

בנוסף, ארגון "הג'וינט" היווה מקור סיוע ליהודים במצוקה מבחינת מזון (קלחי תירס, תפו"א או קמח).

כשחזרו היתומים היהודים מטרנסניסטריה, לאחר שהוריהם נרצחו, קיבלה קהילת ברלאד 167 מהם, הקימה מעון בשביל חלק מהם, ולקחה אותם תחת חסותה עד עלייתם ארצה.

לקראת סוף המלחמה, הגרמנים תכננו לחסל את היהודים במקום אך התקדמותם של בעלות הברית ו הצבא האדום מנע מהם לעשות זאת.

פנקס הקהילות - אנציקלופדיה של היישובים היהודים למן היווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השנייה - רומניה, ירושלים: יד ושם, 1969, כרך ראשון, עמ' 16 - 21.

# data[].attributes.attachment_link.title
גטו ברלאד - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
גטו ברלאד (או ב רומנית: Bârlad) היה אחד מה גטאות הפתוחים בחבל ארץ טרנסניסטריה בתקופת השואה, הגטו היה פעיל בין השנים 1940 - 1943, בשנת 1942 מנה בשיאו כ-3224 יהודים. הובאו לגטו זה יהודים מעיירות שכנות כמו - פוישט (Puieşti).

# data[].attributes.body
עיתונאית ואשת תרבות, תיעדה את החיים בגטו עבור ארכיון "עונג שבת"

כתבו: אראל מאור ומרט ויינברג

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מתוך ויקיפדיה, האנציקלופדיה החופשית

( ססיליה סלפק (ב אנגלית: Cecilia Slepak וב גרמנית: Cecylia Słapakowa; ‏ 1900 - 1942 או 1943), הייתה עיתונאית ו מתרגמת.[1] תרגמה מיידיש לפולנית[2] את 12 הכרכים של סדרת הספרים ״ דברי ימי עם עולם״ העוסקת בהיסטוריה של עם ישראל, שכתב שמעון דובנוב. הסדרה פורסמה בשנת 1948, לאחר מותו. הייתה זו אחת מעבודות התרגום העיקריות שלה.[3] בנוסף, כעיתונאית כתבה עבור העיתון היומי היהודי-פולני Nasz Przegląd Nasz Przegląd) (״המגזין שלנו״). ססיליה סלפק הייתה אחת מחברי ארכיון המחתרת "עונג שבת" ב גטו ורשה, חלק מהצוות שאסף מידע על יהודי הגטו בעזרת מכתבים, יומנים וכתבים אחרים.[1] כחלק מחברותה בצוות, הייתה אחראית על מחקר שיזם עמנואל רינגנלבלום, והוא המחקר על הנשים בגטו. במסגרת מחקר זה ראיינה 16 נשים משכבות וקבוצות גיל שונות.[4]

ססיליה סלפק הייתה בת למשפחה של יהודים משכילים, דוברי רוסית שגרו באזור העיר וילנה. אולם רוב חייה עברו עליה בעיר וורשה. היא גרה עם בעלה, שהיה מהנדס, ובתה בדירה בקומת קרקע ברחוב אֶלֶקטוֹרַאלנה מס׳ 1. הייתה מעורה היטב בחוגי האִינְטֶלִיגֶנְצְיָה היהודית הדוברת פולנית בוורשה, אך גם מעורבת ומשולבת היטב בחוגי חברת העילית האינטלקטואלית מווילנה ומ ריגה. נהגה להתכתב עם מרק ובלה שגאל והיו לה קשרים טובים גם עם סגל הפרופסורים של המכון ליודאיקה.[2] לדבריה של רחל אוירבך, שהייתה עיתונאית וסופרת צעירה בוורשה בסוף שנות השלושים, בעלה של ססיליה נשאר לאחר המלחמה.

בחיים.[1]

משפחת סלפק נהגה לערוך בביתה בימי ראשון בשעה 17.00 מפגשים שכונו ״פייף אוקלוק״. מפגשים אלו התקיימו לפני פרוץ המלחמה, ונמשכו גם בתחילתה. בההתכנסויות נפגשו בערך כ-15 איש, אינטלקטואלים יהודים.[2] רחל אוירבך, תיארה את אחת הפגישות שהתקיימה בחודש אפריל 1940, בזמן הכיבוש הגרמני לפני שהוקם הגטו. בְּתָאֲרָהּ את המפגש, ציינה את האווירה הנעימה ששרתה בבית בעת ההתכנסות, למרות המחסור בפריטי ריהוט רבים שהוחרמו על ידי הגרמנים. היא גם הדגישה את העובדה ששמחה מאוד על ההזמנה לבית משפחת סלפק והחשיבה זאת ככבוד גדול עבורה.[2] לדבריה, היה מסוכן להיפגש כך מכיוון, שאם חלילה היה עובר ברחוב משמר גרמני ושומע את צלילי הנגינה היה המפגש מסתיים בכי רע.[2] אולם, באביב 1940 נאלצה משפחת סלפק לעזוב את הדירה. מעדותה של רחל אוירבך היא סיפרה שפגשה את ססיליה מדי פעם במרכז העזרה העצמית הסוציאלית, ובסוף אותה שנה פגשה אותה במטבח העממי של לֶשנוֹ 40. אוירבך שִׁעֲרָה ששאלותיה של ססיליה אליה, שימשו למחקר החדש של עמנואל רינגלבלום[2] על הנשים. אלא שבסך הכל לא ידוע הרבה על חייה בגטו של ססיליה סלפק.[3] אפשר אולי ללמוד על חייה מתוך ראיונותיה עם 16 הנשים. דליה עופר במאמרה ״נקודת ראותה מבעד למבטי: צציליה סלפאק מספרת על נשים״, סוברת כי סלפק הייתה פמינסיטית, אישה משוחררת, בעלת השכלה. להנחתה של דליה אופק, החינוך וההשכלה אצל סלפק היו מעל לכל, ומה שעצר ומנע את הנשים מללמוד ולהתפתח הן המסורת ומוסכמות החברה באותה תקופה.[5]

עמנואל רינגלבלום, מייסד הארגון המחתרתי ״עונג שבת״ בגטו ורשה, הזמין את ססיליה סלפק בשנת 1941 לערוך את המחקר שיזם על הנשים היהודיות בגטו, מחקר שהיה אחד מסדרת המחקרים על החיים והישרדות היהודים בגטו. מטרת המחקר העיקרית הייתה ניסיון להבין את השינוי שחל בנשים מתחילת המלחמה, ובשנים הראשונות לקיום הגטו (אביב 1942).[6]

חברי צוות ״עונג שבת״, שסלפק נמנתה עליהם, כפי שצוין בפתיח, שקדו על איסוף שיטתי של עדויות על הנעשה בגטו ורשה ובפולין הכבושה, במטרה שתשמרנה ראיות ועדויות על החיים בתקופה נוראה זו. הם אספו מידע וכל חומר רלוונטי, כמו עיתונים חשאיים שפורסמו על ידי המפלגות ותנועות הנוער השונות בגטו; פרוטוקולים מישיבות התנועות; עדויות שנגבו מפיהם של פליטים שהגיעו מגטאות אחרים או מי שברחו ממחנות עבודה וריכוז, רשימות על דמויות שהיו וחיו בגטו וכן כל חומר שיכול היה לשמש כעדות לאחר המלחמה.[7] בנוסף יזם רינגלבלום גם מחקרים שונים על החיים בגטו, והמחקר על הנשים היהודיות היה אחד מהם.

מדצמבר 1941 ועד אביב 1942, ערכה סלפק ראיונות עם 16 נשים בעלות רקע חברתי שונה. בין הנשים המרואיינות שלה היו נשים שעסקו בזנות, גניבה, הברחות וקיבוץ נדבות, עקרת בית, עוזרת בית, אישה שעבדה במרכזים לאחסון מזון, נשים שעבדו במטבחים ציבוריים ובבתי יתומים וזבניות. בנוסף ראיינה אמניות - רקדנית, שחקנית ומוזיקאית. נשים ממקצועות חופשיים כמו אגרונומית, ספרנית ומתרגמת. תחומי השאלות לראיון הורכבו משאלות על אורח חייהן לפני המלחמה, השפעת הכיבוש הגרמני, וחיי היום יום לאחר הכיבוש. בחלקו המרכזי של הראיון היו שאלות על המעבר לגטו, השפעת המגורים בגטו ומאבקי ההישרדות בו. נושאים נוספים שכללו שאלות הראיון, היו השפעת המחסור במזון שהביא עמו רעב תמידי, המחלות והסכנות הגוברות, באיזו צורה פיתחו הנשים אסטרטגיות בגטו להתמודדות עם הבעיות הללו, באיזה אופן הן מסתדרות עם שינוי התעסוקה או חוסר התעסוקה, איך הן מסתדרות עם הבעל והילדים.[3][6]

בעת שראיינה, הייתה מעורבת מאוד וגילתה אמפתיה לתחושותיהן ורגשותיהן של הנשים אותן ראיינה. היא כאבה את גורלן, וקבלה אותן כפי שהן. תיארה את מאמציהן כחלק ממאמץ ההישרדות של תושבי הגטו. למשל, הראיון עם האישה הזונה, היא לא מצאה כל סיבה מדוע יש להעלים את מקצוע הזנות בגטו. להפך, היא ראתה בכך דרך חיים נוספת שעזרה לאותה אישה להשיג אוכל ומוצרים הכרחיים לחיים הקשים ועל ידי כך לשרוד.[5] אישה נוספת שססליה סלפק ראיינה הייתה אחת הנשים שסלפק ראיינה הייתה בתיה טמקין-ברמן, ספרנית שהקימה בגטו ספרייה לילדים. הילדים הגיעו מבתי יתומים, וממשפחות בגטו, והורשו להשאיל 2 ספרים האחד ביידיש והשני בפולנית.[5] בתיה טמקין-ברמן ניצלה ואף עלתה לישראל.

כתיבת המחקר הייתה בתקופה הקשה ביותר של הגטו ואחרי המבוא שכתבה, הציגה בקצרה מספר ביוגרפיות של הנשים הללו שאותן ריאיינה. תיארה את קצב החיים שסביבה בגישה פתוחה, בכבוד גדול למרואיינות שלה, כשהיא ערה לנשיותן. למרות זאת, נקודת המבט שלה עצמה ניכרת בתיאוריה, הואיל והיא חוותה את אותם קשיים בגטו וחשה את אותם פחדים שחשו הנשים הללו.[5] סלפק במחקרה משתפת את הקורא בהערות פילוסופיות רבות, לדוגמה כאשר היא מתערבת בסיפור החיים של המרואיינת ומציגה פרספקטיבה משלה.[8]

לפי עמנואל רינגלבלום, נשלחה ססיליה סלפק בקיץ 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה שם נרצחה.[9] מקור אחר מתייחס שנשלחה למחנה העבודה בכפייה טרווניקי ונרצחה שם בשנת 1943.[3]

1. ^ 1 2 3 Dalia Ofer, Her View Through My Lens: Cecilia Slepak Studies Women in the Warsaw Ghetto

2. ^ רחל אוירבך, 1 צוואות וארשה: מפגשים, מעשים, גורלות 1933 - 1943, תרגום: רבקה גורפיין-אוכמני, עריכה: לוי דרור, תל אביב: מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' וספריית הפועלים, תשמ״ה- 1985, עמ' 63-54. (בעברית)2 3 4 5 6

3. ^ Dalia Ofer, 1 CECILA SLEPAK, jewish Women's Archive (באנגלית)2 3 4

4. דליה עופר ולירון ג׳ ויצמן, ^ תפקיד המגדר בחקר השואה. הערות בשולי מחקר, מורשת, ילקוט מורשת, חוברת ס״ז, ‏אייר תשנ״ט - אפריל 1999

5. ^ דליה עופר, 1 נקודת ראותה מבעד למבטי: צציליה סלפאק מספרת על נשים בגטו ורשה, ילקוט מורשת, ‏אפריל 20032 3 4

6. ^ רינת מעגן-גינובקר, 1 המשכיות וחידוש בתפקיד האישה היהודיה בתקופת המלחמה, יד ושם, ‏נובמבר 20052

7. יאיר שלג, ^ מסמכים בכד חלב מתחת לאדמה, הארץ, ‏3 אפריל 2003

8. ^ The Continuation and Renewed Role of the Jewish Wife and Mother

9. נחמה טק, ^ עימנואל רינגלבלום ההיסטוריון העלום (עמ' 73), מורשת, ‏אפריל 2003, אייר תשנ״ט

# data[].attributes.attachment_link.title
ססיליה סלפק - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
מתוך ויקיפדיה, האנציקלופדיה החופשית ( ססיליה סלפק (ב אנגלית: Cecilia Slepak וב גרמנית: Cecylia Słapakowa; ‏ 1900 - 1942 או 1943), הייתה עיתונאית ו מתרגמת.[1] תרגמה מיידיש לפולנית[2] את 12 הכרכים של סדרת הספרים ״ דברי ימי עם עולם״ העוסקת בהיסטוריה של עם ישראל, שכתב שמעון דובנוב. הסדרה פורסמה בשנת 1948, לאחר מותו.

# data[].attributes.location_name
ביאליסטוק, פולין

# data[].attributes.headline
ברונקה ויניצקה

# data[].attributes.subject
ברונקה ויניצקה

# data[].attributes.body
קשרית בגטו ביאלסטוק ולוחמת פרטיזנית

כתבו: עמית אדליס, אייל נפתלי ורעות גרשון

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
לידה

24 בפברואר 1923
גרודנו, פולין

פטירה

23 בפברואר 2011 (בגיל 87)
ישראל

פעילות בולטת

קשרית בגטו ביאליסטוק

בן זוג

מישה קליבנסקי

ברונקה קליבנסקי ( Bronka Winicka - Klibanski; ‏ 24 בפברואר 1923, גרודנו שב פולין - 23 בפברואר 2011, ישראל) פעלה כ קשרית ב גטו ביאלסטוק, ולאחר מכן המשיכה בתפקיד זה עבור ה פרטיזנים, עבדה ב" יד ושם" ותיעדה מסמכים.

ברונקה נולדה בשנת 1923 בגרודנו שב פולין להורים לייב ובתיה (אשר בניגוד לבתם לא שרדו). היא למדה בבית הספר "תרבות" בגרודנו, הועברה לשני גטאות בהם שהתה עד שהצטרפה ל תנועת הנוער "דרור" שב ביאליסטוק. באותה התקופה עמד בראש התנועה מרדכי טננבוים. הוא הגיע לגטו בו התגוררה ברונקה במטרה לגייס חברים נוספים ל תנועת "דרור", שהייתה במחתרת היהודית והתנגדה לגרמנים. הוא ביקש מברונקה לאסוף את חבריה, וסיפר להם אודות מעשיהם של הגרמנים כנגד היהודים ב וילנה. כמו כן הפציר בהם שלא להאמין לגרמנים אשר כביכול שולחים את תושבי הגטו לעבודה (הרי שהם נשלחו למוות), והוסיף שעליהם להתנגד לגרמנים בכל דרך אפשרית.

בתחילה, התקשתה ברונקה לקבל את דבריו של טננבוים היות שלא היו ברשותם כלי נשק אך הרצון שלה להתנגד לגרמנים אפשר לה להילחם נגדם גם מבלי שיהיה לה נשק חם (להתחבא, לא להאמין לגרמנים, אלימות פיזית וכו'). ברונקה הייתה מסורה לתנועה והעמידה אותה בראש סדר העדיפויות שלה, תמיד פעלה לטובת התנועה וצרכיה גם אם הדבר בא על חשבון טובתה האישית.

לאחר ששתי ה קשריות הקודמות בתנועה נספו, מינה טננבוים את ברונקה לקשרית, וזאת הודות למראה הגוי שהיה לה. ב-22 בדצמבר 1942 היא קיבלה תעודת זהות בדויה וניתן לה השם "ידוויגה שקיבל". היא עברה להתגורר בחלק הארי של העיר ביאליסטוק שם עבדה כעוזרת בית בדירה שבה התגוררו גרמנים. בתפקיד זה היא שימשה כמקשרת בין מחתרת הגטו למחתרת הפולנית בעיר, היא הבריחה נשק, ידיעות, תעודות, מזון ותרופות בין גטאות ורשה, ביאליסטוק ו גרודנו.לאחר אחת האקציות המשמעותיות בגטו ביאליסטוק, בראשית 1943, עסקה ברונקה בעיקר בקניית נשק ובהברחתו. ברונקה שמרה על קשר עם טננבוים באמצעות מכתבים ששלחו אחד לשני. במכתבים דנו בענייני העבודה אך בשלב מסוים ההתכתבות התפתחה לשיח אישי בין השניים והיא נמשכה עד המרד בגטו ביאליסטוק באוגוסט 1943. כל חברי המחתרת שלחמו בגטו כחלק מהמרד נהרגו, בעוד שברונקה נשארה בחיים, זאת מאחר ששנשארה מחוץ לגטו, ולא לחמה עם חבריה.

בזכות המראה הארי והתעודות המזויפות הצליחה לשרוד לאחר המרד בגטו וחיסולו, והמשיכה להילחם כ פרטיזנית כפי שביקש מרדכי בישיבה שכינס טרם פרוץ המרד.

באוגוסט 1943, לאחר מרד הגטו, עשתה ברונקה רבות להצלתם של היהודים שנשארו בחיים, ודאגה למצוא להם מקומות מסתור ואמצעי קיום. היא תקשרה ונתנה סיוע ליחידה הפרטיזנית היהודית "פאראויס" שפעלה באזור ביאליסטוק והעבירה להם מידע חיוני. ברונקה הייתה גם חברה ה וועד היהודי האנטי-פשיסטי בעיר ביאליסטוק והשתתפה בפעולות חבלה נגד הגרמנים.

לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה היא התחתנה עם מיכאל מישה קליבנסקי, צנחן ו פרטיזן ששירת כקצין בצבא הפולני. הייתה מנהלת המשרד לתרבות ואמנות ב ביאליסטוק. לאחר מכן עברה ל וורשה (Warszawa) לפעילות בתנועת "דרור", הייתה מדריכה בקיבוצי "דרור" בוורשה ו גדנסק (Gdansk). בשנת 1946 עזבה את פולין ונהייתה מדריכה בקיבוץ "דרור" של צעירים יוצאי צפון אפריקה בצרפת. למדה ספרות, אמנות ותיאטרון ב אוניברסיטת ז'נבה (Geneve) ב שווייץ.

פעילותה בארץ

בשנת 1949 עלתה ברונקה ל ישראל, למדה ארכיונאות ו פילוסופיה ב אוניברסיטה העברית, וב- 1954 החלה לעבוד ולהתנדב ב" יד ושם". כחלק מעבודתה בארכיון היא פרסמה כתבה וערכה ספרים ומאמרים רבים בנושא השואה, בהם נכללים אוספי תעודות, מונוגרפיות וזכרונות אישיים.

בראיון שנערך עמה היא מספרת:

"הייתה לי זיקה עמוקה לנושא ורציתי לחקור ולהיות שותפה בכל, וכאן ניתנה לי ההזדמנות." היא מוסיפה ואומרת, "עבדתי במחקר, בפרסום מאמרים, ברישום חומר ארכיוני בכל השפות האירופיות, בקטלוג ובסיוע לחוקרים. לאט-לאט הגיעו אלינו מסמכים ארכיוניים, תמונות ומיקרופילמים משארית הפלטה, מוועדות היסטוריות (בזכות קשריו של מנהל הארכיון, ד"ר יוסף קרמיש) ומ גטו טרזיינשטט, וכל החומר עבר תחת ידיי. העבודה ב" יד ושם" אינה עבודה רגילה. בשבילי זו הייתה גם הגשמת הרצון לשמר, לאפשר לדורות הבאים ללמוד לקח ולא להפסיק ולשאול איך ייתכן שזה קרה".

"אני מרגישה מזוהה מאוד עם המוזיאון, ואחרי כל כך הרבה שנים שם, אני יודעת שכך רואים זאת גם אנשים מחוצה לו. קיבלתי פעם מכתב בזו הלשון: 'גברת "יד ושם" הנכבדה', כאילו שמי הוא שם נרדף ל"יד ושם". במשך שנות עבודתי הכרתי היטב את המקום - מהעבודה בארכיון, מהעבודה במעבדה לשימור שייסדתי עם קטה וינר. בעיניי "יד ושם" הוא גם מפעל החיים שלי... בכל השנים זכרתי כל שם ושם של ניצולים אשר הגיעו למסור את עדותם, עד כדי כך שכאשר הגיעה אישה אחת, אני זוסמן, למסור את עדותה, שאלתי אותה אם היא לא מסרה לי כבר עדות פעם. האישה המופתעת סיפרה שהפעם היחידה שהיא מסרה עדות הייתה ב־1943 עוד בשווייץ, והתברר שזכרתי אותה משום שכבר קראתי את עדותה ב"יד ושם".

"המסר שלי הוא להיות אנושיים, לחוש חמלה ואהבה לכל אדם ולמגר את הגזענות באשר היא. אינני יכולה לומר שיש נחמה בכך שאני עובדת כל חיי למען הפצת הידע על השואה משום שדבר אינו יכול לנחם על האבדן, אך "יד ושם" חרת על דגלו את ההנצחה ואת הזיכרון, ואני גאה להיות חלק מזה. היום כשאני יודעת איזה שם עולמי יש ל"יד ושם", אני גאה במיוחד בהישגיו".

בין המאמרים שכתבה: פרסמה מחקר מקיף על ארכיון גטו ביאליסטוק. מפרסומיה: - מאמרים ב"ידיעות יד ושם" - מאמרים ב"ידיעות בית לוחמי הגטאות" - מאמרים בחוברות "ילקוט מורשת".

מרדכי טננבוים היה המפקד של תנועת "דרור" שהתנגדה לגרמנים. מרדכי הגיע לגטו בו שהתה ברונקה כדי לגייס מתנגדים נוספים לתנועה (ברונקה הייתה אחת המגויסות). לאחר מותן של שתיים מהקשריות מהתנועה, מינה טננבוים את ברונקה לקשרית. כחלק מהמינוי הוצאה ברונקה מהגטו אל חלק הארי של ביאליסטוק וקיבלה זהות מזויפת. הדבר מנע משליחתה להשמדה יחד עם הוריה.

טננבוים עורר השראה בברונקה, ובראיון שנערך עמה, סיפרה שהוא נתן לה אומץ להמשיך בלחימה, ולנקוט בצעדים משמעותיים.

מרדכי קבע כי דרך התקשורת ביניהם תהיה באמצעות מכתבים.

הם תיקשרו אחד עם השני על בסיס יומיומי, ההתכתבות נועדה לענייני עבודה ולאחר מכן התפתחה לשיח אישי. לאור השיחות האישיות החלה ברונקה לפתח רגשות כלפי טננבוים וניתן לראות זאת גם באופן שכתבה לו:

"בוא יקירי שלי! אני כל כך מחכה. בוא! עד עתה אני היא שביקרתי אצלך - עכשיו אין זה אפשרי - אז עליך לבוא אליי. הלוא הבטחת פעם - אתה תקיים את הבטחתך... ואתה תבוא, ואלחץ את ידך, אבכה מצידך - אתבונן בך. אנשק את מצחך הבהיר, נקונן ביחד על הרי האפר. נחפש יחד נקמה. ... ולא רק אני מחכה לך - כולם - החיים מחכים לך - קוראים הדורות הבאים, כדי לשיר שיר הלל לדורות של אתמול - כולם מחכים לך ... בוא מרדכי! שפתיי כה צמאות לנשיקה."

עם זאת, מרדכי לא חש כמוה, זאת מאחר שהיה עדיין קשור לטמה שהייתה אחת משתי הקשריות שנספו לפני מינויה של ברונקה לקשרית. הם המשיכו בהתכתבות עד למרד בגטו ביאליסטוק, שבו נפל טננבוים. ברונקה המשיכה לשלוח לו מכתבים והחלה להבין שלא תשמע ממנו יותר.

כמו כן, החלה להמעיט בשליחת המכתבים אחרי שהכירה את מישה. לברונקה ובעלה מישה נולד בן בשם אלי.

ברונקה קליבנסקי, צבי שנר (עורכים), דפים מן הדליקה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1984.

יד ושם קובץ מחקרים בפרשיות השואה והגבורה.

אריאדנה/ ברונקה ויניצקה (2002).

# data[].attributes.attachment_link.title
ברונקה קליבנסקי - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
לידה 24 בפברואר 1923גרודנו, פולין פטירה 23 בפברואר 2011 (בגיל 87) ישראל פעילות בולטת קשרית בגטו ביאליסטוק בן זוג מישה קליבנסקי ברונקה קליבנסקי ( Bronka Winicka - Klibanski; ‏ 24 בפברואר 1923, גרודנו שב פולין - 23 בפברואר 2011, ישראל) פעלה כ קשרית ב גטו ביאלסטוק, ולאחר מכן המשיכה בתפקיד זה עבור ה פרטיזנים, עבדה ב" יד ושם" ותיעדה מסמכים.

# data[].attributes.location_name
בוטושאן, רומניה

# data[].attributes.headline
הגטו הפתוח בבוטושאן

# data[].attributes.subject
הגטו הפתוח בבוטושאן

# data[].attributes.body
כתבו: אופק אמר, יהב פורת ואביב ניר

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
גטו בוטושאן פעל מספטמבר 1940 עד אפריל 1944 כגטו פתוח בעיר בוטושאן שנמצאת בחלק הצפוני של מולדובה, רומניה.

בוטושאן היא עיר הבירה של מחוז בוטושאני. בוטושאן היא מהערים החשובות ביותר ברומניה, עד לאמצע המאה ה-19. העיר השלישית בגודלה ב רומניה. בבוטושאן היתה הקהילה היהודית השנייה בגודלה והחשובה ביותר במולדובה. עם השנים, גדל והלך מספר יהודי בוטושאן שעסקו במלאכה, ודבר אשר עורר את התנגדות האוכלוסייה הנוצרית המקומית, שדרשה מהשלטונות לאסור על יהודים מסחר זה. עם זאת, עד שנת 1899 יותר מ-75% מסוחרי העיר, וכ-68% מבעלי המלאכה שלה, היו יהודים. העיר בוטושאן הייתה עיר ואם בתולדות היהדות ב רומניה. לפני מלחמת העולם השנייה בבוטושאן היו עשרות בתי כנסת ששירתו את הקהילה היהודית בעיר, כיום נותר מהם רק בית כנסת פעיל אחד.

שלטון משמר הברזל וגירוש היהודים לטרנסניסטריה

בתקופת שלטון משמר הברזל (ספטמבר 1940 - ינואר 1941), 10,900 היהודים שחיו אז בבוטושאן היו קורבנות לדיכוי הכלכלי ולהגבלות שונות אחרות. רבים נחטפו על ידי משמר הברזל, הוכו ועונו. גברים יהודים בבוטושאן בין הגילאים 15 עד 70 גויסו לעבודות כפייה, עוד לפני שנחקק חוק עבודות הכפייה במדינה בדצמבר 1940. 8,000 יהודים עבדו כפועלי כפייה, מחציתם מחוץ לעיר במחנות עבודה כגון ודואגה, טירספול ו בראילה. בנוסף לעבודות הכפייה, גירשו הרשויות הרומניות 42 יהודים שנחשדו כקומוניסטים ל- טרנסניסטריה (חבל ארץ בו היו מחנות ריכוז רבים). רובם נהרגו זמן קצר לאחר מכן בידי האס אס ו הז'נדרמריה הרומנית המספר הכולל של יהודי בוטושאן שגורשו לטרנסניסטריה הגיע בסופו של דבר ל-148, כאשר חלקם הואשמו בתסיסה נגד הממשלה או בהגירה לא חוקית.

לאחר שהודחו הליגיונרים (משמר הברזל, בשנת 1941) עברה השליטה בעיר למשרד הפנים הרומני והמשטרה הרומנית ( הז'נדרמריה הרומנית). ב-26 ביוני 1941 בעקבות הוראה של משרד הפנים, נכלאו 20 יהודים, בעיקר רבנים ושוחטים כבני ערובה, ונמסרה ההודעה שעם כל הפצצה של הרוסים ייהרגו שניים מהם. ביולי 1941 היו בין 50 ל-60 בני ערובה. הם נכלאו בשני חדרים בבית הספר היהודי, ולבסוף הועברו לבית הכנסת הגדול. פרפקט המחוז הודיע, שיוציא להורג בירייה 500 מיהודי בוטושאן אם יימצא בהם מרגל. בני הערובה נכלאו במבנים של הקהילה היהודית, דוגמת בתי ספר ובתי כנסת, בתנאים סניטרים קשים, כשהם ישנים על הרצפה החשופה, ללא שמיכות בחורף הרומני הקשה. לא סופק מזון לבני הערובה, והאפשרות לקבל חבילות מזון, ביגוד ותרופות מהמשפחות הייתה תלויה בתשלום שוחד לשומרים. מסביב למבנים הוצבה גדר תיל דוקרני ובכניסה שמרו שוטרים מקומיים. ב 3 ביולי 1941 ביטל משרד הפנים את ההוראה בדבר ענידת סימן ההיכר היהודי, ואף על פי כן ציוותה המפקדה הצבאית בבוטושאן ב-14 באוגוסט של אותה שנה: "היהודים מכל מין וגיל ישאו בצידו השמאלי של החזקה כוכב בעל שש זוויות עשוי בד צהוב, בקוטר של 7 ס"מ, על רקע שחור".

בתקופה זו הקהילה היהודית בבוטושאן פעלה לסיוע לנזקקים. לאחר כיבוש פולין על ידי הגרמנים, הקהילה דאגה לפליטים הרבים שהחלו להגיע לעיר. לאחר שתקפה גרמניה את ברית המועצות (יוני 1941) פונו לבוטושאן 11,000 יהודים מכפרים ועיירות באזור. גם הם נעזרו בקהילה המקומית. כתוצאה מזרם הפליטים וכן מהרחקתם של תלמידים יהודים מבתי ספר ציבוריים, גדל מספר התלמידים הלומדים בבתי ספר יסודיים שמקיימת הקהילה מ-452 בשנת 1940 ל-1,050 בשנת 1943. שני בתי ספר תיכוניים הוקמו בהם למדו 350 תלמידים.

כאשר הצבא הסובייטי התקרב לעיר באפריל 1944, המצב בבוטושאן הפך לאנרכיה מוחלטת, כאשר עריקים מהצבא הגרמני והרומני הטילו טרור על תושבי העיר. הקהילה היהודית קיבלה על עצמה את תפקידי העירייה, הקימה משמר אזרחי ודאגה להמשך קיומם של בית החולים הממשלתי ומושב הזקנים בעיר. משלחת הקהילה היהודית העבירה את השליטה בעיר לכוחות הסובייטים ב־7 באפריל 1945, לאחר שנכנסו לעיר. יהודים מונו לתפקידי ציבור, אך המפקד הסובייטי הזהיר אותם שלא יהפכו את העיר ל"רפובליקה יהודית". האוכלוסייה המקומית והיהודים סבלו מהסובייטים יותר מאשר מהגרמנים. הסובייטים גנבו כל אשר הזדמן לידם ואנסו נשים, על כן הנשים הסתגרו בבתיהן. הסובייטים שהו בעיר כחצי שנה עד ההתקפה הגדולה על הגרמנים.

יוסף נולד בשנת 1930 לחיה-לאה ולנתן גוטסמן בעיר סבן שברומניה. בגיל שנה עברה משפחתו להתגורר בעיר בוטושאן, בה התגוררו כ-34,000 יהודים. אביו היה כובען מומחה. הבית היה בעל צביון מסורתי. היהודים עסקו בעיקר במסחר ובמלאכה. משפחתו מנתה הורים ושני בנים. בבית שררה אווירת לימודים, ודברו בו יידיש ועברית. היות שהיה קשה לשלוח אותו לחדר, הביאו את המלמד לביתם. כל תקופת המלחמה משפחתו שהתה בבוטושאן. אנטישמיות חזקה הורגשה ברחבי רומניה והיא הייתה אידאולוגית. אמנם המשפחה חשה במחסור אך היה אפשר להתקיים. בבית היו מוכנים דרך קבע תרמילי גב ובהם מזון לבריחה חפוזה. בתי הכנסת שימשו ככיתות לימוד. את לימודי הלטינית רכשו באמצעות כומר שלימדם בבית הכנסת. הכומר מעולם לא רצה לעמוד כשגבו מופנה לארון הקודש, על כן חיפש תמיד זווית בה לא יסתיר את ארון הקודש. בעת המלחמה למד יוסף בבית ספר תיכון יהודי שהוקם במקום מאחר שלא אפשרו ליהודים ללמוד בבתי הספר הממלכתיים.

שמעון שוורץ ז"ל

שמעון שוורץ נולד בשנת 1925 לשפרה וליום טוב שוורץ בעיר בוטושאן שהייתה עיר מחוז ברומניה. במשפחתו חמש נפשות: הורים, ושלושה ילדים: חיים, ברכה שמעון. אביו עבד בקולנוע ואמו הייתה עקרת בית. אביו נפטר לפני פרוץ המלחמה. ביתו היה בית מסורתי. מגיל 5 למד שמעון ב"חדר" ואחר כך בבית הספר המקומי בו למד שמונה כיתות. בשנת 1941, עם כניסת הגרמנים לרומניה, חלו הגבלות על האוכלוסייה היהודית ובכללם איסור יציאה לשוק לפני השעה עשר בבוקר. בגיל 18 נלקח שמעון למחנה לעבודות כפייה בשם דואגה, שם הועסק בסחיבת אבנים וריסוקם. רוב היהודים הגיעו למחנה זה, השאר נשלחו למחנות בבסרביה. שמעון עבד במחנה עבודה זה עד לשחרורו בידי הצבא האדום בשנת 1944. העיר בוטושאן נמצאת בצפון מזרח רומניה בגבול מולדובה, והייתה העיר הראשונה שהצבא האדום שחרר. רומניה שוחררה ב-23 באוגוסט 1944. האוכלוסייה המקומית והיהודים סבלו מהסובייטים יותר מאשר מהגרמנים. הסובייטים גנבו כל אשר הזדמן לידם ואנסו נשים, על כן הנשים הסתגרו בבתיהן. הסובייטים שהו בעיר כחצי שנה עד ההתקפה הגדולה על הגרמנים. אמו ואחותו נשארו כל עת המלחמה בביתן ואחיו חיים נלקח למחנה העבודה ב טירספול. כל בני משפחתו שרדו.

יהודה כהן נולד בשנת 1922 לחנה ולנתן בעיר בוטושאן שברומניה. לאביו היה בית קפה. משפחתו הייתה בעלת צביון דתי. משפחתו מנתה ארבעה ילדים: יעקב, רבקה, בטי ויהודה. למדתי ב"חדר" וכן בבית הספר התיכון הממלכתי. בספטמבר 1941 הצטווה הצבא לאסור את יהודי הערים, והחיילים קיבלו הוראה להרוג כל יהודי שימצא באזורים הכפריים. עם פרוץ המלחמה נשלח אביו למחנה עבודה ב טירספול וכן גם יהודה. בגיל שבע עשרה נלקח יהודה למחנה ועבד בתפירה לגרמנים עד סוף המלחמה. הוא השתחרר בידי הצבא האדום. בתום המלחמה התגייס לצבא הרומני ולאחר זמן מה ברח. יהודה הגיע ארצה עם קבוצתי בשנת 1947 באנייה "מדינה" שנעצרה על ידי הבריטים. באותה אנייה הפליגה אף רעייתו לעתיד צפורה, אותה לא הכיר באותה עת.

לאחר המלחמה התמקמו בעיר אנשים אשר פונו מהכפרים שמסביב ואלו שחזרו מ טרנסניסטריה. כתוצאה מהגירה זאת עלתה אוכלוסיית יהודי בוטושאן ל -19,550 בשנת 1947. אולם החל משנת 1956, רבים מיהודי בוטושאן עלו, בעיקר לישראל. עד 1969 נותרו 500 משפחות וארבעה בתי כנסת, השוחט המקומי (קצב כשר) שימש גם כרב הקהילה. בשנת 1992 התגוררו 200 יהודים בוטושאן.

# data[].attributes.attachment_link.title
גטו בוטושאן - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
גטו בוטושאן פעל מספטמבר 1940 עד אפריל 1944 כגטו פתוח בעיר בוטושאן שנמצאת בחלק הצפוני של מולדובה, רומניה. בוטושאן היא עיר הבירה של מחוז בוטושאני. בוטושאן היא מהערים החשובות ביותר ברומניה, עד לאמצע המאה ה-19. העיר השלישית בגודלה ב רומניה. בבוטושאן היתה הקהילה היהודית השנייה בגודלה והחשובה ביותר במולדובה.

# data[].attributes.location_name
שער הכניסה למחנה בירקנאו (אושוויץ 2), אושוייצ'ם, פולין

# data[].attributes.body
אסירה ממונה (קאפו) במחנה אשוויץ, שהעידה במשפט אייכמן

כתבו: עדן קורט ורותם חדד

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ורה אלכסנדר (ב אנגלית: Vera Alexander;‏ 1921 - אביב 2005) הייתה אמנית יהודיה ו מבקרת אמנות. רוב שנותיה חיה ב צפת, ומילאה תפקיד בתקופת השואה כאסירה ממונה ( קאפו) ב אושוויץ וכראש יחידת עבודה. מאז אביב 1942 עד השחרור הייתה כלואה באושוויץ, בבלוק 7 (בלוק נשים) ובבלוק 9.

ורה שמידל נולדה בצ'כוסלובקיה בשנת 1921. כשפלשו לשם הגרמנים הייתה כבת שמונה־עשרה. היא הגיעה לאושוויץ באחד־עשר באפריל 1942, יחד עם אמה, שהייתה כבת ארבעים וארבע. היא הייתה כבת עשרים ואחת ונשואה. בעלה, טכנאי שיניים במקצועו, נרצח כנראה באושוויץ.

טרנספורט ראשון של נשים, רובן ככולן צעירות, הגיע לאושוויץ בעשרים ושישה במרץ 1942. עם הקמתו של מחנה הנשים, עם התרחבותו והקמת מחנה בירקנאו מונו יהודיות מסלובקיה לתפקידים ונמצאו ביניהן פקידות ואחיות וגם ראשי בלוק או יחידות עבודה. אחת מהן הייתה ורה אלכסנדר. לדבריה, "התפקיד הציל ממוות. אלה שלא היו להן תפקידים, לא נשארו בחיים".

בסוף אותו קיץ הועברה אלכסנדר לבירקנאו, שם הייתה בצוות שכונה " קומנדו-קנדה", יחידה שעסקה במיון בגדים וחפצים של מגורשים למחנה. תקופה קצרה מילאה תפקיד במחלקה הפוליטית במחנה. באביב 1943 מונתה לתפקיד ראש בלוק. בסוף 1943 או בתחילת 1944 שימשה ראש בלוק בבלוק הילדים התאומים במחנה הצוענים, שם פגשה ב מנגלה, פושע מלחמה ורופא בגרמניה הנאצית, שביצע בתקופת השואה פשעים נגד האנושות, בהם ניסויים רפואיים באוכלוסיות שונות. אחר כך הייתה ראש בלוק במחנה הנשים. בנובמבר 1944 הועברה מאושוויץ למחנה ליד ברסלאו, משם ל גרוס־רוזן, מאוטהאוזן ו ברגן-בלזן, עד השחרור.

בתפקידה ניסתה אלכסנדר, כנשים יהודים רבות אחרות במצבה, להציל יהודים באמצעות התקשרות עם נושאי משרות במנגנון השלטון הגרמני.

אחרי המלחמה הגיעה אלכסנדר ל פראג, שם הכירה את סטפאן אלכסנדר, והם נישאו ונולדו להם שני בנים. סטפאן אלכסנדר הלך לעולמו בשנת 1978 בגיל 68, כאשר לקה בלבו. ב־ 1949 הגיעה אלכסנדר עם משפחתה ל כפר רופין, הקיבוץ בו גרה אחותה. משם עברה המשפחה ל נס ציונה. בשנים הראשונות בארץ עבדה אלכסנדר כאורזת תפוזים. אחד משני בניה נפטר בגיל צעיר. ורה לא נישאה בשנית והמשיכה לחיות כמעט עד יום מותה בביתה ב קריית האמנים בצפת.

עדות במשפט אייכמן

בתחילת יוני 1961 העידו בזה אחר זה ב משפט אייכמן כמה מאזרחי ישראל שהיו אסירים באושוויץ. אלכסנדר העידה במשפט באולם בית העם ב ירושלים ב-8 ביוני 1961, אחרי ניצולות אושוויץ רעיה כגן ואסתר גולדשטיין. אלכסנדר העידה על תפקודה כקאפו וכראש בלוק.

אלכסנדר זומנה למשפט אייכמן מפני שנמצאה מתאימה: היא הייתה כלואה באושוויץ תקופה ממושכת, העובדה שהייתה אסירה ממונה איפשרה לתביעה להעמיק בנושא, והיא הייתה מסוגלת לנסח את הדברים בבהירות ובעברית טובה. סביר גם ששמה היה מוכר לחוקרי לשכה 06 ולצוות התביעה לא כנאשמת אלא כניצולה שזומנה להעיד במשפטיהם של פושעים גרמנים.

התובע גדעון האוזנר הדריך אותה לדבר על תפקודם של אסירים ממונים. בתוך כך הראה שלא היה מדובר בגילויים בודדים של ניסיון לעזור, וכי לפעמים נושאי תפקידים הצילו חיים. את אלכסנדר הציג כנושאת תפקיד אחרי שכיוון אותה לספר על חייה כאסירה מן השורה - על ההגעה למחנה, עבודת הפרך וסדר היום. בזה לא היה חידוש. תנאי החיים של נשים באושוויץ תוארו במשפט. אלכסנדר ציינה כי בהתחלה הייתה ראש בלוק בבלוק 3 במחנה A, והסבירה שהיה זה בלוק הסגר. שאלות היועץ המשפטי האוזנר התבססו על הנחת היסוד שאלכסנדר לא הייתה פושעת, שהתפקידים שמילאה העמידו אותה במבחן ושהיא עמדה בו. תפישה זו נשמעה גם בנאום הפתיחה, כשהזכיר נושאי תפקידים: "למרבה הפלא נמצא כי יהודים רבים הצליחו לשמור על צלם אלוהים גם בתנאי תופת. היו גם אחרים".

אלכסנדר הציגה נושאות תפקידים במחנה באור חיובי. כראש בלוק באושוויץ השיגה עבור אסירות סבון, אוכל ובגדים, סיפרה שעזרה לאסירה להחביא את ילדתה בבלוק, תיארה כיצד ניסתה להעביר לעבודה נשים שהיו מיועדות למשרפה, ואמרה שלא הסתירה מאסירות את מה שהתרחש אף על פי שקיבלה הוראה מפורשת לשתוק. היא ציינה שקיבלה שוט אך לא השתמשה בו, וסיפרה שהוציאה מהשורות נשים שעמדו להישלח לתאי הגז. "היו מקרים אחרי סלקציה", סיפרה, "שנשים היו מופקרות למוות וידעתי לאיזה בלוק הן צריכות להיכנס. השתדלתי, אם כי לא תמיד הצלחתי, להוציא אותן מהשורות. לפעמים הצלחתי להכניס בחורות לקומנדו שיצא מאושוויץ לעבודה, זאת לא הייתה גבורה מצדי, זאת הייתה חובתי". עוד סיפרה: "הן נמצאו כל היום בבלוק, ועליהן אסור היה לשבת על המיטות ובכלל לגשת למיטה. המיטה הייתה צריכה להיות מסודרת. העמדנו בכניסה ליד הבלוק במשמר בחורה אחת, ונתנו רשות לנשים אלה לעלות על המיטות ולשבת במיטות. בשעה שראינו אנשי אס אס מתקרבים, נכנסנו לבלוק והיינו צריכות להוריד אותן מהר מהר מהמיטות". היא ציינה שסיכנה את חייה בפעולותיה: "לא תמיד הנשים הספיקו לעמוד בזמן, לא כעסתי על הנשים שבגללן נענשתי. לא כעסתי על אף אחד". בהמשך סיפרה על ניצולות שגילו כלפיה עוינות וגם על ניצולות שהודו לה. אחרי מותה סיפרה אישה נוספת לבני המשפחה שאלכסנדר הצילה את חייה. בהמשך סיפרה אלכסנדר כי הזהירה את האסירות שהגיעו מ הונגריה. "ביקשתי מהן שלא יגידו שהן מרגישות לא טוב כי ידענו שתהיה סלקציה. ביקשתי מהן שלא יגידו שרוצים לילדים שלהן או רוצים להורים שלהן", הסבירה, "אמרתי להן שאם הן ירצו את זה - זה יעלה להן בחייהן". "אחר כך", סיפרה, "נכנס ס"ס, ואישה אחת קפצה מהמיטה ואמרה לו כי כל מה שהוא מבטיח להן, שהן ילכו למחנה איפה שהן לא יצטרכו לעבוד ויהיה יותר קל - דברים אלה, כנראה, אינם אמת. היא מראה עלי ואומרת: 'האישה הזאת אמרה לנו משהו אחר.' הוא הוציא אותי מהבלוק. מדוע הוא לא הרג אותי איני יודעת". האוזנר שאל אותה אם קיבלה מכות. היא ענתה שכן. היא סיפרה שאחר כך היא עצמה סטרה לאותה אישה. לדבריה, היה זה אחד המקרים הבודדים בהם הכתה אסירות, לא השלטת סדר הניעה אותה, אלא מה שהיא תפסה כהשלטת צדק. במקרה אחר, סיפרה, הכתה אסירה כשזו ניסתה לשרוד במחיר הפקרת אסירה אחרת אל מותה.

במשפט אייכמן הקאפו הייתה קורבן. בהתאם לקו מנחה זה הוביל האוזנר את אלכסנדר לספר על דו"ח ורבה-וצלר (מסכת העדויות הראשונה שנרשמה מפיהם של אסירים שנמלטו ממחנה הריכוז אושוויץ באפריל 1944). אחר כך הנחה אותה לספר על פשעי מנגלה ובאופן מיוחד על ניסויים שעשה בתאומים. על אחד מהניסויים סיפרה בהרחבה. עם ההודעה על מעצרו של אייכמן בישראל אוזכר בארץ שמו של מנגלה, בין היתר הופצו שמועות על הניסיונות ללכוד אותו. כשהאוזנר חקר את אלכסנדר, הוא לא תיקן את הרושם שהיא הייתה אז אסירה מן השורה, לא הזכיר שהייתה ראש בלוק הילדים התאומים במחנה הצוענים ולא הדריך אותה לספר על חלקה בקיצור סבלם של תאומים פעוטים.

במהלך עדותה נמנע האוזנר מלקשור אליה את המושג קאפו. היא עצמה לא מסרה על כך בהודאתה במשטרה, והמושג קאפו לא נזכר, מפני שלא נשאלה. היא לא הסתירה את העובדה שהייתה קאפו. הוא הציגה כראש בלוק מפני שזה היה תפקידה העיקרי במחנה. "זו הייתה חובתי", אמרה. "חובתי כבת אנוש". היא לא התייחסה אל עצמה כאל גיבורה, גם לא כעבור שנים: "אני לא גיבורה, הרצון לשרוד היה מודוס ויוונדי. הייתי פעמיים בדרך לארובה.".

באחד הימים נכנסה אלכסנדר לאוטובוס ואחת הנשים החלה לצרוח עליה ולכנותה "רוצחת". ככל הנראה, אותה אישה זיהתה את המספר שקועקע על זרועה של אלכסנדר, 5236, מספר המלמד על הגעתה המוקדמת לאושוויץ.

עדותה של אלכסנדר במשפט אייכמן תרם לעיצוב דימויים של נושאי התפקידים במחנות, בשיח הציבורי הישראלי. הייתה זו הפעם הראשונה בה נשמע בהרחבה והבלטה סיפור אישי של נושאת תפקיד שפיקחה ישירות על אסירים שלא מספסל הנאשמים.

במאי 2000 שודר בערוץ 2 הסרט התיעודי " קאפו" שביימו דן סיטון ותור בן מיור, וזכה אותה שנה ב פרס אמי. הסרט הביא את סיפוריהם של נושאי תפקידים בגטאות ובמחנות. נושאי התפקידים שדיברו למצלמה היו נשים, ביניהן אלכסנדר, מגדה הלינגר (בלאו) ופרנסיס קוסל.

על חלק מתפקידיה סיפרה אלכסנדר בהודאה שמסרה ב-6 בנובמבר 1960 ללשכה 06. עם הגעתה למחנה החלה לכתוב על מה שראתה. "הבאתי את הרשימות ואני שומרת עליהן עד היום", סיפרה. הן לא צורפו להודאה. מאז מותה הן שמורות בבית בנה וכלתה בראשון לציון. "אתם צריכים לשבת פה לפחות שלוש שנים כדי לשמוע את הכול", אמרה לצוות שבא לראיינה לסרט "קאפו".

הראיון הנדיר שנתנה אלכסנדר לקראת הסרט "קאפו" מלמד על הסיבות והנסיבות שהביאו למינויין של אסירות מן השורה לתפקידים שונים ועל תכונות שגילו נשים אלה: לא רק מקריות, אלא גם קשרים, העזה, יוזמה, אומץ לב ותושייה. פעם מצאה בקערה מספריים לציפורניים, בעזרתם הצליחה לשוות לשיערה שנגזר באופן בלתי שווה סוג של ממד אנושי. בזכות המספריים האלה, סיפרה, הגיעה לקומנדו-קנדה וכך הצליחה להישאר בחיים. אחר כך סיפרה שמונתה לתפקיד ראש בלוק. "היה לי מזל גדול", ציינה.

גם בעדותה במשפט אייכמן וגם בראיון שנתנה לקראת הסרט "קאפו" תיארה אלכסנדר את מציאות חייהן של אסירות במחנה והתעכבה על גזיזת השיער. במשפט אייכמן הזכירה זאת בכמה מילים, כשסיפרה כיצד בכניסה למחנה גילחו את ראשיהן: "אז", העירה, "הופסקנו להיות נשים בכלל".

סיקור עיתונאי של פעילותה

בדיווחם על עדות אלכסנדר הקפידו העיתונאים להשתמש בלשון סביל. בדרך זו הציגו את מעשיה כגזירת גורל. היה זה שיקוף הדינמיקה של העדות, שהקהתה את הרושם שאלכסנדר ארגנה לעצמה תפקיד. הופעתה באולם בית העם עוררה רושם רב. חלק מהכתבים הציגו אותה כקאפו מאושוויץ, בדרך כלל בכותרת. בתוך כך הציגו לציבור הישראלי קאפו מסוג אחר - אנושית, אמיצת־לב ובעלת תושייה, והטביעו שינוי בדימוי של נושאי התפקידים במחנות. היא הוכיחה שבין הקאפוס נמצאו נשים שלא היו אכזריות וסדיסטיות, שהתפקיד לא הפך אותן לכאלה. אלכסנדר הוצגה כאישה שגילתה תעצומות נפש, שלמרות התפקיד הצליחה במקרים רבים להושיט עזרה ולהציל ממוות וניצלה את סמכויותיה כדי לעזור. רובם ככולם ציטטו את האוזנר: "הייתה זו אסירה ממונה ששמרה על צלם אלוהים וצלם האדם". אלכסנדר גילתה גבורה בתקופת השואה, פעלה למען אחרים, סיכנה את חייה, חיפשה ומצאה פרצות בתפקיד הנורא שהוטל עליה וניסתה לנצל את הסמכויות המוגבלות שהיו בידה כדי להושיט עזרה. "זאת לא הייתה גבורה מצדי, זאת הייתה חובתי", אמרה, וצוטטה בעיתונים רבים. אחד העיתונאים הציג אותה כ"אחת הנשים הגיבורות באושוויץ" וייחד לסיפורה את מרבית הרשימה שכתב באותו היום לעיתונות.

בשנות החמישים והשישים זומנה אלכסנדר להעיד במשפטיהם של נאצים שהועמדו לדין בחוץ לארץ. ב־ 1958 העידה במשפט שדן את מנגלה שלא בפניו, אך המשפט לא זכה לפומביות כמו משפט אייכמן, והעיתונות בארץ לא דיווחה עליו. במהלך שנות החמישים דווח על משפטים של פושעים נאצים שהתנהלו בחוץ לארץ, ובהם מסרו ניצולי שואה שחיו בישראל עדויות. אלכסנדר לא נזכרה באלה. היא עצמה מעולם לא הועמדה לדין ולא הוגשה נגדה תלונה במשטרה.

# data[].attributes.attachment_link.title
ורה אלכסנדר - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
ורה אלכסנדר (ב אנגלית: Vera Alexander;‏ 1921 - אביב 2005) הייתה אמנית יהודיה ו מבקרת אמנות. רוב שנותיה חיה ב צפת, ומילאה תפקיד בתקופת השואה כאסירה ממונה ( קאפו) ב אושוויץ וכראש יחידת עבודה. מאז אביב 1942 עד השחרור הייתה כלואה באושוויץ, בבלוק 7 (בלוק נשים) ובבלוק 9.

# data[].attributes.headline
אייזנגרופה מצרים

# data[].attributes.subject
אייזנגרופה מצרים

# data[].attributes.body
יחידת חיסול נאצית שהוקמה כדי להשמיד את יהודי ארץ ישראל

כתבו: מאי אלימלך ושון קלמן

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
איינזצגרופה מצרים (מ גרמנית: Einsatzgruppen - "קבוצות משימה") הייתה יחידה שהקימו הנאצים ב צפון אפריקה, במטרה לחסל את היהודים ב ארץ ישראל, אחרי כיבושה המתוכנן.

ה איינזצגרופן היו יחידות רצח ממונעות שפעלו ב מלחמת העולם השנייה בשטחים כבושים בידי גרמנים. איינזצגרופן הופיעו לראשונה בעת סיפוח אוסטריה ל רייך במרס 1938. תפקידן של עוצבות המבצע היה להתקדם בעקבות היחידות הלוחמות ולחסל את האויבים האידאולוגים, הם היו גורם מרכזי בהשמדת היהודים ב אירופה בזמן מלחמת העולם השנייה. האיינזצגרופן חולקו ליחידות חיסול, איינזצגרופן מצרים היא יחידת חיסול שנועדה לחסל יהודים בארץ ישראל.

בקיץ 1942 הייתה השמדת היהודים על ידי הגרמנים בשיאה, ב ברית המועצות נורו למוות קרוב למיליון יהודים בידי ה ס"ס, ה וורמאכט ומשתפי פעולה מקומיים, או נחנקו למוות במשאיות הגז של RASA (המשרד הראשי לביטחון הרייך ). בדצמבר 1941 הופעל מחנה המוות חלמנו להשמדת יהודי ורטגאו, ובאמצע מרס 1942 החלו ההמתות השיטתיות בגז במחנה ההשמדה בלז'ץ ועוד. היעדים המועדפים לחיסול יהודים היו בריטניה וארץ ישראל. ב-20 ביולי 1942 ס"ס אוברשטורמבנפיהרר ולטר ראוף קיבל הוראות להפעלת יחידות האיינזצקומנדו של משטרת הביטחון (סיפ"ו) ושל ה אס דה (ס"ד). היחידה הזו תוכננה להשתתף בתוך זמן קצר מאוד במבצעים משותפים עם הדיוויזיות הגרמניות והאיטלקיות לכיוון מזרחה.

ב- 1 ביולי 1942 התייצב אצל הימלר ס"ס שטנדרטנפיהרר ולטר שלנברג ב-RASA ומנהל שירותי הריגול של הס"ד ודיווח לו שהתוכנית על הפעלת כוחות במצרים. באותו היום נשא הימלר, הרצאה בת שעה אצל היטלר ב מאורת הזאבים. באותה הזדמנות התקבלה ההחלטה על הפעלת היחידה אייצקומנדו מצרים.

ב-13 ביולי 1942 הוורמאכט נתן את פקודת ההפעלה של היחידה איינזצקומנדו שנועדה לרצוח יהודים בארץ ישראל. פיקוד הוורמאכט קבע :" בהסכמת ה רייכספיהרר ס"ס בראש המשטרה הגרמנית תוסדר הפעלת הס"ס קומנדו של ארמית השלטון לאפריקה כדלקמן: הס"ס איינזצקומנדו יקבל את הנחיותיו המקצועיות מראש הסיפ"ו והס"ד ויבצע את המשימות המיועדות לו באחריות שלו. במסגרת תפקידו ואחריותו שלו הוא רשאי לנקוט אמצעים מבצעיים נגד האוכלוסייה האזרחית". ההסכם כולו היה זהה בתוכנו לטקסט ששימש מאז אביב 1941 בסיס לרצח ההמוני בידי האיינזצגרופן בברית המועצות, בהסכם נקבע כי היחידה רשאי לבצע פעולות רצח גם על אוכלוסייה אזרחית. מפקד יחידת הרצח האיינזצקומנדו היה ס"ס אוברשטורמבנפיהרר ולטר ראוף.

כל קציני הס''ס שהוצבו באיינזצקומדנו מצרים היו מאותו רקע ובני אותה קבוצת גיל, מלבד ראוף, הוט ורט, נולדו כל האחרים בין 1911- 1916. הגיל הממוצע של הסגל הפיקודי של האיינזצגרופן במצרים היה נמוך מהגיל הממוצע של הסגל הפיקודי של האיינזצגרופן בברית המועצות ונבדל באופן מהותי עוד יותר ממבנה הגיל של המפקדים באיינזצגרופן פולין.

באיינזצקומנדו חולקו מספר תפקידים:

ב- 29 ביוני כבשה ארמיית הפאנצר אפריקה גם את מבצר מרסא מטרוח כ-350 קילומטר מזרחה לשם על אדמת מצריים, בימים שלאחר מכן הבריחו כוחות גרמניים ואיטלקיים את החילות הבריטים, ובתחילת יולי, הגיעו אל קו ההגנה האחרון של הבריטים ב אל עלמיין, יותר מ-100 קילומטרים מ אלכסנדריה.

ב"הנחיות ה פיהרר מספר 32" מ-11 ביוני 1941, קבע היטלר בפירוש שמטרת המבצעים הצבאיים הבאים היא שחלק מהצבא שבמזרח יפלוש אל טריטוריה ערבית במהלך ההכרעה בברית המועצות, כדי לחבור אל קורפוס אפריקה המתקדם ב מזרח התיכון.

היטלר ניסח: "טוב שהפחד מפני השמועה שאנחנו מחסלים את היהודים יילך לפנינו. הניסיון להקים מדינת יהודים ייכשל". האייצגרופה מצריים הוקמה לביצוע משימה זאת. גודל היחידה, היה כ-24 חיילים. מספרם היה קטן, אך ערבים מקרב האוכלוסייה המקומית במזרח התיכון היו מוכנים להשתתף בתוכנית הרצח של היהודים .

לאחר כיבוש טוברוק, שהיה מיקום אסטרטגי, בסוף יוני 1942, החליט אל חוסייני להתחיל לפעול כדי לרצוח יהודים בארץ ישראל. ב ברלין הוקם איינזצקומנדו עבור ארמיית השריון אפריקה, והוא נשלח תחילה לעמדת המתנה ב אתונה. באמצעות תעמולה במצרים, חוסייני הציע לדרבן את שיתוף הפעולה הערבי. בהקשר זה קרא גם לשלוח את מחלקת האימונים הגרמנית - הערבית למצריים כדי לסייע לנאצים להגיע אל היהודים ולפגוע בבריטים ששלטו בארץ ישראל.

כחלק מתוכניתו הטקטית של חוסייני לערעור אחיזת הבריטים במזרח התיכון ולהכנת האזור לפלישת גרמניה, הוקם ארגון של כנופיות ערביות בתוך כוחות לוחמים, שנועדו להגיע למצריים ואל ארצות ערב האחרות כדי לפגוע בבריטים וביהודים, על ידי הריסה של רחובות, של גשרים ושל דרכי תקשורת ככלל וכדי לעודד מרידות בפנים הארץ. הוקמו גם יחידות צבאיות ערביות רגילות שיילחמו נגד גדודיהם של מדינות הציר. כחלק מתפקידן של היחידות היה גיוס מתנדבים ללחימה. כדי להכין את הקרקע למרידות ולשיבוש פעולות הצבא הבריטי והיהודים, נשלחו משלוחים של ותחמושת למצריים, פלשתינה, סוריה ו עיראק.

הגרמנים לא הצליחו להגיע לארץ ישראל, והקומנדו של ראוף לא ביצע את הפעילות שתוכננה, ובאל עלמיין פנו חזרה כוחות הציר. כחלק ממצב אסטרטגי מיוחד, ארמיית השריון אפריקה הייתה אמורה לפרוש לארץ ישראל בקיץ 1942. בתחילת נובמבר 1942 החלה מתקפת הנגד של הבריטים, וארמיית השריון אפריקה נסגה סופית ממצרים ומ לבנון. לאחר הכרעת הקרב השני על אל עלמיין ב-3 בספטמבר, יחידת האייצדקומנדו מצריים יצאה מאתונה בסוף ספטמבר 1942.

ב תוניס, בעלת הברית של גרמניה שהייתה בתחום ההשפעה של גרמניה, יחידת הקומנדו לא ארגנה רצח המוני של האוכלוסייה היהודית, אנשי היחידה התעסקו ברישום יהודים, ובגיוסם לעבודות כפיה בבניית ביצורים.

תוכניתם של הנאצים וחלק ממנהיגי הציבור הערבי נכשלה ובכך ניצלה האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל.

# data[].attributes.attachment_link.title
איינזצגרופה מצרים - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
איינזצגרופה מצרים (מ גרמנית: Einsatzgruppen - "קבוצות משימה") הייתה יחידה שהקימו הנאצים ב צפון אפריקה, במטרה לחסל את היהודים ב ארץ ישראל, אחרי כיבושה המתוכנן. ה איינזצגרופן היו יחידות רצח ממונעות שפעלו ב מלחמת העולם השנייה בשטחים כבושים בידי גרמנים. איינזצגרופן הופיעו לראשונה בעת סיפוח אוסטריה ל רייך במרס 1938.

# data[].attributes.location_name
בוזאו, רומניה

# data[].attributes.headline
הגטו הפתוח בבוזאו

# data[].attributes.subject
הגטו הפתוח בבוזאו

# data[].attributes.body
כתבו: דנה חמישה ואורין מטרסו

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
גטו פתוח בוזאו (ב רומנית: Buzău) היה ממוקם בעיירה בבוזאו, אשר נמצאת בצפון מזרח חבל מונטניה, ב רומניה, כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית ל בוקרשט. בעיירת בוזאו אוכלוסיית הגטו מנתה כ-1300 יהודים נכון ליוני-יולי 1941. בעיירה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה של קרוב ל-400 משפחות יהודיות. היהודים בעיירה הקפידו לא להתערבב עם הגויים ורובם דיברו יידיש.

בשנת 1939 התחילו הרומנים לעבור את הגבול, שאנטונסקו (שליט רומניה) קרא להם לעבור את נהר הבוג. בערבים היהודים לא היו יוצאים החוצה וחייהם הסתובבו מסביב לקהילה היהודית כך שבאותן שנים לא היו בעיות. יום אחד בשלהי 1940 החליטו הרומנים שכל יהודי בוזאו צריכים להיכנס למחנה הסגר. הכניסו את כל היהודים לבית ספר תיכון, מגיל 16 עד כל הזקנים. 12 יהודים נלקחו לבית פרטי של יהודי והם היו ערבים ליהודים בבית הספר התיכון: אמרו להם שאם מישהו יברח, הם יוציאו להורג את 12 היהודים. בבוזאו כל הגברים בהן נלקחו כבני ערובה .

הכומר לשו של "כנסיית הדואר" בבוזאו יזם את הריסתו ואת הפקעת שטחו של בית הקברות היהודי בעיר, שהוקם בשנת 1834. כמעט כל המצבות נעקרו ונגנבו.

הליגיונרים (פשיסטים רומנים) שנשלחו במיוחד להרוס את בית הקברות עשו זאת בפטישים ובאזמלים, ופירקו גם את הגדר. בית הקברות הוסב למגרש חניה לעגלות סוסים ושוורים. הכומר הועיד את חומרי הבניין שאסף לשיפוץ כנסייתו. העיריות של פיאטרה-ניאמץ ו- וסלוי הודיעו בסוף נובמבר, כי בתי הקברות של היהודים הופקעו .

מקרה נוסף שאירע היה בית העלמין הישן נהרס כליל עוד בתקופת " משמר הברזל". לאחר מכן הועבר לכנסייה שבאחד מפרברי העיר, במטרה להקים כנסייה חדשה על מגרש בית העלמין הישן. חלק מהמצבות נגנבו על ידי התושבים וחלק נותצו, כדי לשמש כיסוד לכנסייה החדשה. אחרי משא ומתן עם הכומר, האב לשו, קיבלה הקהילה חורה חלק מהמצבות הישנות. חיילים שחנו בקרבת בית העלמין החדש הרסו גם אותו ורוב המצבות ניזוקו. גם בניין בית הספר הופקע בידי הצבא.

בערי השדה ננקטו כמה צעדים נגד היהודים, והם הפכו נורמה בחודשים העוקבים: מאסרי-שווא, האשמות בפעילות קומוניסטית, התפרצויות לבתי כנסת, מאסר הפחדה ועינויים של ראשי קהילות. בבוזאו, במסגרת צעדי הפחדה שנעשו בערים שונות, נאסרו בבוזאו כעשרים צעירים בני 16-20 חברי ארגוני נוער ציוניים ועונו בידי המשטרה הליגיונרית כדי שיודו בהשתייכות ל מפלגה הקומוניסטית. ב-1 באוקטובר 1940 בית המשפט הצבאי שחרר אותם מחוסר הוכחות, אבל העובדה שנפתחו להם תיקים במשטרת הביטחון הביאה כעבור שנתיים לגירושם ל טרנסניסטריה, ושם נספו כמעט כולם.

בבוזאו התפרצה קבוצת ליגיונרים לתוך בית כנסת, והמתפללים נשדדו, הוכו ונעצרו. השרים הליגיונרים, ובייחוד שר החינוך, האמנויות והדתות, יזמו סדרה של צעדים אנטישמיים בניגוד לחוקים הקיימים או הציעו חוקים והוראות חדשים. מקרה כזה אירע כשאר כנופיה של ליגיונרים התפרצה ב-30 בספטמבר לבית הכנסת הגדול בבוזאו, שדרה את המתפללים והחזיקה בהט כל הלילה. בבוקרשט השתלטו הליניונרים לקראת סוף חודש אוקטובר על בתי תפילה קטנים, על בתי ספר ובעיקר על נכסים של הקהילה הספרדית העשירה. לקראת סוף אוקטובר וראשית נובמבר הפכו בתי כנסת ליעד חביב על כנופיות הליגיונרים ברצותם להשיג מזומנים במהירות. השיטה הייתה כמעט תמיד זהה: התפרצות בעת תפילת מנחה ומעריב, הכאות וחיפושים גופניים כדי לשדוד את המתפללים.

בבוזאו נעצרו 17 נערים, ביניהם אפילו ילדים, והואשמו ב קומוניזם. הם עונו, חתמו על הודאות ונשלחו ל בית דין צבאי. כמה מהוריהם היו עניים מאוד ולא יכלו לשכור עורך דין, והקהילה אספה סכום כסף למטרה זו, גם נערים אלה זוכו בבית הדין הצבאי. הזיכוי עורר זעם רב בקרב הליגיונרים המקומיים. הם עצרו את ראשי הציבור היהודי בבוזאו והכו אותם ב פרעות כמרים רבים התגייסו לפעילות פוליטית במסגרת שתי התנועות האנטישמיות והסיתו בדרשותיהם נגד היהודים או נטלו חלק באופן מעשי בפעולות אנטישמיות שונות. בספטמבר 1940 הוכרחו הסוחרים היהודיים לתלות על חנויותיהם שלט "חנות יהודית". קבוצות של "אנשי החולצות הירוקות" עמדו ליד החנויות ומגעו כניסת נוצרים. היהודים הוטרדו ברחובות, במשטרה ובבתי הכנסת. בדצמבר 1940 הוכרחו כל היהודים, ללא יוצא מן הכלל, לנקות את השלג ברחובות העיר.

באותה תקופה הגיעו לבוזאו יהודים רבים מהכפר נהויו מטארגו גיאמץ ומיאש. לעומת זאת נשלחו יהודי בוזאו לעבודת כפייה לניסיפן, בודהדצ'יסלאו ולמחצבה שבבאסאראביה. 13 מיהודי בוזאו גורשו לטרנסניסטריה באשמת קומוניזם, ו10 מהם נספו שם. כן גורש למחנה הריכוז טארגוז'יו י"ר המרכז היהודי המחוזי, ד"ר ש. ראפאפורט בעוון שתדלנותו לטובת היהודים. צעירים מתנועת " השומר הצעיר" נעצרו ונאשמו ב קומוניזם ו40 יהודים נאסרו מפני שאספו כסף כדי להעמיד סניגור לצעירים ; כולם עונו בבית הסוהר, מפני שסירבו לחתום על הצהרה שהם קומוניסטים. עורך הדין הנוצרי של הצעירים הוכה ברחוב באכזריות בידי אנשי "החולצות הירוקות". הצעירים נשפטו בבית דין צבאי, אך כולם זוכו.

ביולי 1941, לאחר פרוץ המלחמה, נעצרו כל הגברים בני 18-60 כבני ערובה והוחזקו בגימנסיה הרומנית, ואחר כך בבניין בית הספר היהודי, עד סוף שנת 1941. אז שוחררו, ורק בני ערובה מועטים נשארו עצורים בביתו של ראשי הקהילה.

המצב הכלכלי הקשה של האוכלוסייה היהודית בתקופה הזאת משתקף במספרים הבאים- 1942 היו רק 17.5% מהיהודים עוסקים במקצועותיהם 66 מתוך 138 אומנים לא יכלו לעבוד, 166 מתוך 196 פקידים פוטרו, 91 מתוך 168 סוחרים ותעשיינים איבדו את עסקיהם. במחוז בוזאו הוקעו מהיהודים 105 בתים, טחנה, בית חרושת, 220 דונם אחוזות, 7500 דונם יער ו-6630 דונם כרמים. ואם נזכור שכמעט כל יהודי מחוז זה גרו בעיר בוזאו עצמה (ב־1930 גרו בכל המחוז רק 93 יהודים, לעומת 1604 שבעיר בוזאו) הרי פירושו של דבר שהרוב המכריע של הנכסים שהופקעו היו של יהודי העיר.

המצב הכלכלי הקשה פגע בהכרח ביכולות הקהילה לסייע ליהודי העיר. גם בניינים שהיו בבעלות הקהילה דהיינו: בית הספר, בית המרחץ ומאפיית המצות הוחרמו על ידי השלטונות בתקופת המלחמה בהתאם לחוקים הגזעניים.

הקהילה הצליחה להושיט עזרה ל70 יהודים, אשר ברחו ממחנות כפייה, והחזיקה אותם בהחבא בבוזאו. משהגיעו באפריל ב- 1944 היתומים מטרנסניסטירה טיפלה קהילת בוזאו ב-900 ילדים עד לעלייתם לארץ ישראל, ואז הגניבה אותם לתוך אונייתם את הפליטים שחיו בעיר בסתר.

הקהילה המשיכה בפעילותה בכל אותה תקופה, והוסיפה לטפח את החינוך בעיר. היא החזיקה בית ספר עממי, שני בית כנסת, גן ילדים ומסעדה לתלמידים.

מספר התלמידים בבתי הספר של הקהילה אף גדל מ-70 ב- 1940 ל-130 ב- 1942.

# data[].attributes.attachment_link.title
גטו בוזאו - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
גטו פתוח בוזאו (ב רומנית: Buzău) היה ממוקם בעיירה בבוזאו, אשר נמצאת בצפון מזרח חבל מונטניה, ב רומניה, כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית ל בוקרשט. בעיירת בוזאו אוכלוסיית הגטו מנתה כ-1300 יהודים נכון ליוני-יולי 1941. בעיירה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה של קרוב ל-400 משפחות יהודיות. היהודים בעיירה הקפידו לא להתערבב עם הגויים ורובם דיברו יידיש.

# data[].attributes.headline
ישראל מיליקובסקי

# data[].attributes.subject
ישראל מיליקובסקי

# data[].attributes.body
רופא בגטו ורשה וממובילי מחקר הרעב

כתבו: אגם אשכנזי ועיליי הראתי

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מתוך ויקיפדיה, האנציקלופדיה החופשית

דוקטור ישראל מיליקובסקי (ב פולנית : Israel Milejkowski; נולד ב- 17 ביולי 1887 ונרצח ב- 18 בינואר 1943) היה ראש מחלקת הבריאות בגטו ורשה ניהל מחקר רפואי אינטנסיבי שנערך בנושא מוות מרעב ו מטיפוס, " מחקר הרעב". היה בתפקידו דרמטולוג ובנוסף היה פעיל ציוני ידוע.

מיליקובסקי נולד ב- 17 ביולי 1887 בעיירה קרווו שבמחוז אושמיאנה - אז חלק ממחוז וילנה ב ליטא וכיום חלק מ בלארוס. בשלב מסוים עברה משפחתו ל וורשה, שם רכשו ישראל, אחיו ואחותו השכלה גבוהה (בין היתר, שם למד לתואר ברפואה). הוא התחתן עם בלה סובלסקי ונולד לו ילד אחד, ינינה, ב- 1913. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ורשה בשנת 1914, הצטרף מיליקובסקי לצבא הרוסי כדי לשמש כרופא צבאי. הוא הצטרף לצבא הפולני בתום מלחמת העולם הראשונה לשירות שהשלים בשנת 1923. לאחר מכן החל לעבוד כרופא במחלקה ל דרמטולוגיה ו ריאולוגיה בבית החולים היהודי בורשה והקים ארגון רופאים יהודים ב פולין, היא הוקמה בשנות העשרים של המאה העשרים מיליקובסקי הפך במהרה לחבר פעיל בארגון- היה אפילו אחד ממנהיגיו בשנות השלושים. לאורך השנים פרסם מילייקובסקי מאמרים בעיתונות הציונית והמקצועית, כל העת שימש כרופא ופעיל ציבור. ד"ר מיליקובסקי ביקר בארץ ישראל באפריל 1936 בקונגרס העולמי הראשון של רופאים יהודים. בסיור בישראל הגיעו הרופאים ליישוב יסוד המעלה שבצפון, שם התארחו אצל רופא היישוב. מערך הערכים המוסרי-רפואי של הרופא המקומי התאים לערכיו של מיליקובסקי עצמו. לאחר שיחה עם רופא היישוב ד"ר מיליקובסקי הרגיש מחויבות לקהילתו שבפולין. ייתכן שזה היה אינדיקציה לתפקידו העתידי כקצין רפואה ותברואה ראשי בגטו ורשה. כאיש ציבור, מיליקובסקי הרגיש מחויב לחזור לעמו. כשהגיע מיליקובסקי לארץ ישראל, האדמה הפולנית כבר בערה מתחת לרגלי היהודים. מצבם של הרופאים היהודים הלך והידרדר. מיליקובסקי חזר לפולין והמשיך בעבודתו הציבורית. כשהתחילה מלחמת העולם השנייה, כל תושביה היהודים של ורשה נאלצו להיכנס לגטו בו מילייקובסקי היה חבר בולט ביודנראט: ראש מחלקת הרפואה של הגטו.[1]

מיליקובסקי היה בעל ניסיון רב כרופא וכפעיל ציבור. הוא סיים את לימודיו ב- 1914 כדרמטולוג ועבד בתפקיד זה ב גטו ורשה. לצד זה שימש כיו"ר ארגון הרופאים היהודים בפולין בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. יתרה מזאת בגטו הייתה מועצה אשר ניסתה לדאוג לכל צורכי האוכלוסייה היהודית ( היודנראט) ,חברי המועצה היו ממחלקת בתי החולים בראשות היועץ אדוארד קוברינר, האגף להגנה חברתית בראשות ד"ר גוסטב ויליקובסקי, אגף הבריאות בראשותו של מיליקובסקי ואגף האספקה ​​בראשות אברהם גפנר ושמואל וינטר.[2]

כבר ב- 18 בספטמבר 1939, עוד לפני הקמת היודנראט ומשרד הבריאות, בעוד שהבעיות הרפואיות החמירו ומספר הפצועים והמתים היה גבוה, ועדה אזרחית יהודית התכנסה לטפל בבעיות הבוערות. באותה פגישה הוחלט כי מיליקובסקי, יהיה אחראי על ריכוז הסיוע הרפואי במהלך המצור. כמו כן הוצהר על כוונה להקים, בחסות הקהילה, בית חולים ובו מאה מיטות, ולספק לו חומרי חבישה ותרופות. בינואר שנת 1940 כאשר הוקמה מחלקת הבריאות היהודית במסגרת היודנראט, מיליקובסקי היה צריך להקים רשות שתהיה לה כל הסמכויות העירוניות בתחום הבריאות.

בתקופת הכיבוש הגרמני ניהל מיליקובסקי את מחלקת הבריאות בגטו והיה אחראי לכל המערך הרפואי. במסגרת זו הוא אף יזם את המחקר המדעי המחתרתי על הרעב והיה הרוח החיה שעמדה מאחוריו. הוא אפשר לקבוצת מדענים ורופאים בגטו לארגן בסודיות בית ספר לרפואה ותמך בקיומן של הרצאות והשתלמויות לרופאים שנעשו בסתר[3]. במבוא ל מחקר הרעב שנערך בגטו ד"ר מיליקובסקי כתב: "...מעולם לא נתפסתי לרגשות זעם שכאלה כמו ברגע זה, בבואי לכתוב את הפתיחה לקובץ זה... אני נוטל את העט לידי, והמוות הוא הצופה אליי מכל צד ועבר... העבודה המוגשת כאן אינה גמורה. היא הופסקה פתאום ב- 22 ביולי 1942... זהו היום הראשון של... הגירוש... של רצח המוני... פעולה שאין כדוגמתה בדברי ימי העולם... העבודה של הסידור השיטתי והעריכה של העובדות שנצברו ותוצאות החקירות נעשו באחד הבניינים של בית הקברות היהודי... אפשר להגדיר את הרעב כתופעה בחיי היהודים. אומות העולם - אין אתה מוצא בהם "רעב" למדע, לעבודה, ואפילו לחיים בדומה לזה של העם היהודי... בכאן אולי יש לבקש את מוצא הגורם הפתוגני לאנטישמיות... ברם, הנושא של עבודתנו הוא הרעב היומיומי... הרעב במובן הפיזי. מנקודת מבט זו הרי אנחנו, היהודים, נמצאים מחוץ לגדר ההתחרות... ולכבוד יראה לנו לגלגל נושא כללי זה בבעיה מדעית כדי להשביע את רעבוננו למדע ולדעת... אם לדון מבחינה היסטורית הרי זוהי באמת 'סימפוניה בלתי גמורה' של רופאים יהודיים משנת 1942..."[3]

במחקר לקחו חלק כ-30 רופאים יהודים בתקופת השואה, בהובלתו של ראש השירות הרפואי בגטו, ישראל מיליקובסקי, והוא נחשב למחקר המקיף ביותר שנערך אי פעם בנושא השלכותיו של הרעב האנושי. המחקר החל בפברואר 1942 ונמשך כחמישה חודשים. כאשר ההקצאה היומית בגטו הייתה 180 קלוריות, מיליקובסקי, הבין שכדי לשרוד את הרעב צריך לחקור אותו. יחד עם מאות רופאים יהודים, ביניהם המובילים בתחומם באירופה, הקים מילייקובסקי שתי מערכות - אחת גלויה שתפקידה לטפל בחולים בגטו, והשנייה מערכת רפואית סודית, מחתרתית. כ-800 רופאים ורופאות, מדענים וכו' לקחו חלק באותו מחקר מחתרתי שעמד בראשו מיליקובסקי מחקר זה התמקד ב פתולוגיית הרעב ומנגנון הרעב של גוף האדם. למיליקובסקי לא היו אשליות לגבי הגטו. זו הייתה קללה עבורו שבה היהודים נאלצו להפוך לחיות ראווה שמנסות לשרוד. בשנת 1942 כשהגרמנים החלו לפנות את גטו ורשה, ד"ר מיליקובסקי הבין שהוא חייב לסיים את המחקר. בינואר 43' הוא נעצר על ידי הגרמנים ובכך הגיע סופו של המחקר האינטנסיבי שערך - מחקר הרעב.[4]

בשנת 1942 הגרמנים התחילו את האקציה ב גטו ורשה ואלפים נשלחו מדי שבוע אל מותם ב טרבלינקה. לאחר מכן ד"ר מיליקובסקי הבין שהוא חייב לסיים את המחקר שניהל. בינואר 43' הוא נעצר על ידי הגרמנים ונשלח לטרבלינקה. חלק מהרופאים שעבדו יחד איתו על המחקר נשלחו קודם לכן ונרצחו, אחרים בחרו להתאבד במקום[4].לפי עדויות שונות, מיליקובסקי עצמו מעולם לא הגיע לטרבלינקה הוא בחר להתאבד ברכבת שהובילה אותו ל מחנה ההשמדה. מיליקובסקי הייתה מטרה צנועה: "להראות לעולם, אחרי המלחמה, שהעסקאות האיומות האלה לא שברו אותנו." כאשר הגרמנים העמידו אותו בתור לרכבת המוות ב־ 18 בינואר 1941, מיליקובסקי צעק: "רוצחים! דמנו ייפול על ראשכם! " . הוא נספה בשנת 1943, סיבת המוות שלו שנויה במחלוקת אם כי לא ברור אם נספה בגטו או בדרך למחנה ההשמדה טרבלינקה.[5]

1. Marcin Moskalewicz, Ute Caumanns, Fritz Dross, ^ Jewish Medicine and Healthcare in Central Eastern Europe: Shared Identities, Entangled Histories, Springer, 2018-09-12, ISBN 978-3-319-92480-9. (באנגלית)

2. ^ Gmail, accounts.google.com

3. ^ מאת מרים עופר, 1 כיצד פעלו רופאים ומדענים יהודים בגטאות וכיצד הקריבו עצמם למען אחרים, טיים אאוט, ‏2014-04-242

4. ^ Samuel D. Kassow, 1 Who Will Write Our History?: Rediscovering a Hidden Archive from the Warsaw Ghetto, Knopf Doubleday Publishing Group, 2011-05-18, ISBN 978-0-307-79375-1. (באנגלית)2

5. ^ IDEA - ALM : ד"ר ישראל מילייקובסקי, רופא ופעיל ציבור יהודי בוורשה, www.infocenters.co.il

כתבה בנושא כיצד פעלו רופאים ומדענים יהודים בגטאות וכיצד הקריבו עצמם למען אחרים.

# data[].attributes.attachment_link.title
ישראל מיליקובסקי - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
מתוך ויקיפדיה, האנציקלופדיה החופשית דוקטור ישראל מיליקובסקי (ב פולנית : Israel Milejkowski; נולד ב- 17 ביולי 1887 ונרצח ב- 18 בינואר 1943) היה ראש מחלקת הבריאות בגטו ורשה ניהל מחקר רפואי אינטנסיבי שנערך בנושא מוות מרעב ו מטיפוס, " מחקר הרעב". היה בתפקידו דרמטולוג ובנוסף היה פעיל ציוני ידוע.

# data[].attributes.location_name
שריד מחומת גטו ורשה, Złota, ורשה, פולין

# data[].attributes.body
מנהל בית החולים היהודי בורשה
כתבו: מאיה אבישר ודניאל נאמני

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
דוקטור יוסף שטיין ( 1904- 1943) היה מנהל בית החולים ב גטו ורשה עד למותו. הוא היה יהודי מומר, והוכר בקרב הרופאים בזכות עבודתו בתחום ה פתולוגיה.

וה אנטומיה ובזכות השתתפותו ב מחקר הרעב. עבודתו המחקרית במיקרו פתולוגיה, בתחום מחלת ה טיפוס, הייתה ידועה במיוחד בקרב פתולוגים גרמניים. ד״ר שטיין, נספה ב טרבלינקה בשנת 1943 יחד עם אשתו.

לפני מלחמת העולם השנייה

ד"ר שטיין סיים את לימודיו בשנת 1927, וכיהן כעוזר הוראה ומרצה ב אוניברסיטת ורשה.

לפני המלחמה שימש שטיין מומחה לאנטומיה פתולוגית ועמד בראש המחלקה לפתולוגיה של בית החולים "רוח הקודש". הוא היה מומחה בתחום ולמרות גילו הצעיר היה בעל תואר דוצנט (דרגה אקדמית שמוענקת בכמה אוניברסיטאות באירופה). שטיין המיר את דתו לנצרות, זאת בשל הגזרות שהוטלו באותה תקופה על היהודים ובכדי לקדם את הקריירה המדעית שלו. השלטון הפולני רחש לו אמון בשל התנצרותו הואיל וכך, קיבל תפקיד ניהולי במערכת הבריאות. בתחילת הכיבוש הגרמני, הצהיר ד״ר שטיין שהוא פולקסדויטשה (כינוי ב גרמניה הנאצית ובמחשבה ה נאצית לאנשים ממוצא אתני גרמני, שחי מחוץ לגבולות גרמניה כפי שהוגדרו ב הסכם ורסאי בתום מלחמת העולם הראשונה).

בזמן מלחמת העולם השנייה

אף על פי שהיה יהודי מומר, הוא נחשב כיהודי, ולכן היה עליו לחיות ב גטו. בתוך הגטו המשיך את עבודתו בתחום הרפואה ומונה לראש בית החולים צ'יסטה שבגטו ורשה. הואיל והיה רופא, ענד בנוסף לטלאי הצהוב גם סרט צבעוני, שציין את תפקידו. הסרט הנוסף הבדיל בינו לבין תושבי הגטו, וביטא את מעמדו המועדף ובעל זכויות היתר. הסרטים הכפולים הללו הגנו עליו באופן חלקי מפני הפורענויות שהתרחשו לעיתים קרובות ברחובות הגטו.

ד"ר שטיין, שנחשב כרופא מוכר וחשוב, התבקש בשנת 1940 להעביר סדרת הרצאות בבית הספר לאחיות בגטו. וכך, באמצע חודש מאי 1941 נתן את הרצאת הפתיחה בקורסים בנושא ״החיים והמוות״, שעסקו בנושא התברואה.

ניהול בית החולים היה כרוך בקשיים רבים, הואיל ובית החולים לא קיבל את התקציב שנדרש מה יודנראט. לאחר תקופת מה של טיפול מוזנח בבית החולים ועלייה דרמטית בתמותה בשל תנאי התברואה הקשים, כתב ד״ר שטיין את הדברים הבאים: "בית החולים בצ׳יסטה בעצם הפסיק להיות בית חולים. הוא אפילו אינו בית מחסה, כיוון שאדם חולה המחוסר אמצעים של עזרה רפואית אינו מוצא פה בעצם כלום״. במכתבו כותב שטיין על דברים חיוניים לקיומו של כל בית חולים החסרים בצ'יסטה, ביניהם: ניקיון, מצעים, מזרנים ומיטות, אוכל ועובדים. "הזנת החולים בבית החולים היא פיקציה... הקצבות המזון המגיעות יחד ל 700 קלוריות ביום אינן מסוגלות אפילו לתחזק את הגוף... בבית החולים יש מעט מיטות, התוצאה: שני חולים שוכבים במיטה אחת ועוד במחלות מידבקות. הכל, שוב, בגלל מחסור במזומנים". התקציב לא הספיק לתחזוקת בית החולים ולתשלום לעובדיו.

בתפקידו כמנהל בית החולים, היה עליו להחליט על החלטות קשות וגורליות. לקראת חודש אוגוסט 1942, התקבלה הפקודה בבית החולים כי יש לצמצם את צוות העובדים. על שטיין הוטל להעביר באופן קבוע רשימת מפוטרים שיישלחו הם ומשפחותיהם ל מחנות עבודה ו השמדה, ובכך בעצם לחרוץ את גורלם של עובדיו, עמיתיו ומשפחותיהם. שטיין, לא רצה לקבל עליו את האחריות על כך והורה לרופאים שלא גרו בבית החולים לפני הפקודה, לעבור לגור ברחוב אחר ושם הובטח שלא יאונה להם כל רע. אך, פעולה זו לא החזיקה מעמד זמן רב ובסופו של דבר נאלץ להעביר את הרשימות באופן קבוע לאנשי הס"ס.

לדברי העובדים במקום, ד״ר שטיין פיטר רופאים לפי 2 קריטריונים:

1. ערכו המקצועי של הרופא

2. השתייכותו הדתית

הדבר גרם למהומות רבות בקרב המפוטרים והעובדים היהודים, שכן הם ידעו כי ליהודים מומרים יש עדיפות אצל שטיין. עדותו של ד״ר ולר, אחד הרופאים: "ההמון ניסה לגזול את הכרטיסים מידיו של דוקטור שטיין". המפוטרים לא הסכימו לעזוב את מבנה בית החולים, שהיה המקום הבטוח האחרון שלהם, ולכן נאלץ שטיין לגרש אותם בכוח בעזרת סטודנטים שהעסיק.

בנוסף לכך, נאלץ שטיין לבצע גם סלקציה של החולים. "באותו היום היו החולים עצובים והפחד היה בעיניהם, מתאי הנשים נשמע בכי עמום. בערבו של אותו יום, היה אמור להינתן פסק דין מוות שיימסר על ידי רופאיהם״. כך כתב אחד הרופאים שעבד בבית החולים על אחת ה סלקציות שהתקיימה בבית החולים. תפקידו של שטיין היה קשה מנשוא, מצד אחד, היה עליו להמשיך לדאוג לתפקוד בית החולים ומצד שני, הוטל עליו עול מוסרי - להכין רשימות מפוטרים כאשר על יד כל שם של עובד מפוטר נאלץ לסמן אחד מ-2 הסימנים: (+) סימן מוות, (-) נשאר בבית החולים.

ד"ר יוסף שטיין היה אחד מכ-30 רופאים שלקחו חלק ב מחקר הרעב בגטו ורשה. הוא עמד בראש הקבוצה שבדקה את השינויים האנטומיים בעקבות מחלת הרעב, על פי ממצאים שנמצאו בנתיחות לאחר המוות. הוא נבחר לעמוד בראש הקבוצה בשל תאריו האקדמיים המכובדים בתחום ה פתולוגיה האוטונומית ובשל תפקידו כמנהל בית החולים צ'יסטה.

ד"ר שטיין לא הצליח להתחמק מגזר הדין, ובפברואר 1943 נשלח ברכבת ל מחנה ההשמדה טרבלינקה. על פי עדויות שונות, הוא ניסה לבנות מקום מחבוא לו ולאשתו, אולם, כאשר ניסה להיכנס לאחד הבונקרים נתפס על ידי הגרמנים. ד"ר ישראל רוטבלזם מעיד כי ישב ליד שטיין בקרון הרכבת לטרבלינקה. שטיין נפצע מיריות המשמר האוקראיני ושתת דם ברכבת.

ד"ר שטיין ואשתו נספו בתאי הגזים במאי 1943.

הערות שוליים

# data[].attributes.attachment_link.title
יוסף שטיין - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
דוקטור יוסף שטיין ( 1904- 1943) היה מנהל בית החולים ב גטו ורשה עד למותו. הוא היה יהודי מומר, והוכר בקרב הרופאים בזכות עבודתו בתחום ה פתולוגיה. וה אנטומיה ובזכות השתתפותו ב מחקר הרעב. עבודתו המחקרית במיקרו פתולוגיה, בתחום מחלת ה טיפוס, הייתה ידועה במיוחד בקרב פתולוגים גרמניים.

# data[].attributes.location_name
אנדרטת לוחמי גטו ורשה, Ludwika Zamenhofa, ורשה, פולין

# data[].attributes.body
לוחמת מחתרת בגטו ורשה
כתבו: דור בן ניסן וליאל גרשון

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ולדקה מיד (Vladka Meed); ( 29 בדצמבר 1921 - 21 בנובמבר 2012) הייתה אחת מלוחמות ה מחתרת היהודית ב גטו ורשה, הבריחה חפצים לגטאות כמו נשק, כסף, דינמיט ועזרה ליהודים להימלט מהגטאות. לילדים עזרה למצוא מחסה בבתים של תושבים נוצרים, לאחרים דאגה לתעודות מזויפות וסיוע רפואי וכלכלי.

התקופה לפני הכניסה לגטו

ולדקה מיד (פייגל פלטל) נולדה בעיר ורשה שב פולין לחנה פלטל (לבית אנטוסייביץ') ושלמה פלטל. היו לה אח ואחות קטנים -חיים והניה. לפני עליית הנאצים לשלטון, עבד אביה בחנות קטנה שהייתה בבעלותו ואמה ניהלה את הבית ומדי פעם עזרה לו בעבודתו. אולם, כאשר העבירו הגרמנים חוקים אנטי-יהודים, נאלצו כל בני המשפחה לעבוד על מנת להשיג אוכל. ולדקה הייתה נוהגת להוריד מזרועה את סרט ה״טלאי הצהוב״, עוברת לחלקה הפולני של העיר, מתחזה לנוצרייה ומוכרת חפצים הקשורים לאוכל.

בזמן המלחמה

בסתיו 1940 היו חייבים ולדקה ומשפחתה לעבור לגטו ורשה. זמן קצר לאחר מכן, חלה שלמה אביה ב דלקת ריאות ונפטר. כדי להשיג אוכל, מכרה משפחתה את רכושה. חרף ההחיים הקשים והמצב הגרוע, הצליחה וולדקה להמשיך ללמוד בבתי ספר שנפתחו בסתר ופעלו לאחר העוצר שהוטל על הגטו. בנוסף, הצטרפה למספר קבוצות של נוער שהתגבשו והתנגדו לגרמנים בתוך הגטו. בנובמבר 1942 הוברחה מהגטו באחת מהמשימות הראשונות שלה לרכישת נשק ב שוק השחור. במהלך אחת מהמשימות הללו פגשה את בעלה לעתיד, בנימין מיד, שהצטרף למחתרת ועסק בפעולות של הברחת ילדים אל מקומות מסתור מחוץ לגטו.

בשנת 1943, גורשו אמה, אחיה ואחותה ל טרבלינקה ונרצחו שם ב תאי הגזים. ולדקה הייתה באותו הזמן בחלק אחר של הגטו, והואיל והרחובות היו חסומים, לא יכלה להצילם. היא הבינה מאנשי המחתרת בה הייתה חברה, שהגירוש לא נועד להעבירם למקום אחר כפי שהגרמנים נתנו ליהודים להאמין, אלא כדי להרוג אותם.

אחרי שמשפחתה נלקחה לטרבלינקה, ואביה נפטר בגטו, היא נשארה לבד, ואימצה את השם ולדקה, שם אשר נשאר ושימש אותה גם לאחר המלחמה. בזכות המראה הארי שלה, התושייה שלה, תעודת הזהות המזויפת ובקיאותה בשפה הפולנית, הצליחה לחיות מחוץ לגטאות ולהתחזות לארית ופעלה בתור מבריחת חומרים לגטו לטובת ה מחתרת היהודית. היא נכנסה לגטאות השונים כיהודיה ויצאה מהם כפולניה. אחד מסיפוריה על אותה תקופה, הוא סיפור על אחת מפעולות הברחת ה דינמיט שביצעה והעבירה לתוך הגטו. במסגרת פעולה זו, טיפסה בעזרת סולם על ה חומה המפרידה בין שני הצדדים (הצד היהודי והצד הפולני), וכשהגיעה לקצה החומה, נשמעו יריות והסולם שהיה אמור להוריד אותה בצד היהודי נלקח. שתיים מחברותיה שהיו בצד היהודי, יצרו סולם אנושי והורידו אותה בבטחה לצד היהודי של הגטו, כדי שתוכל להעביר את הדינמיט. סיפור המעשה מוכיח עד כמה הייתה אמיצה ולקחה סיכונים במהלך הברחותיה.

החיים אחרי המלחמה

בשנת 1945, לאחר שחרור ורשה על ידי הצבא הסובייטי, נישאו ולדקה ובנימין מידז'רסקי (מיד), ובשנת 1949 היגרו ל ארצות הברית ונולדו להם שני ילדים. בני הזוג הקדישו את עצמם ללמד ולהקנות ידע על השואה והעם היהודי, פתחו עסק לייבוא וייצוא, ולקחו חלק בוועדה שסייעה להקים את מוזיאון השואה בוושינגטון.

ולדקה כתבה מאמרים לעיתון יהודי ב ניו יורק, מה שהוביל אותה לכתוב את הספר " משני צידי הקיר" המספר את קורותיה וחוויותיה בתקופת מלחמת העולם השנייה. היא בנתה ופיתחה תוכנית להבאת מורים לישראל ולפולין, המתמקדת בחינוך לשואה והתנגדות יהודית בפרט.

בן, בעלה סייע בארגון הנצחות ואנדרטאות ונחשב לאב המייסד של מוזיאון הזיכרון לשואה בוושינגטון בארצות הברית.

בזמן הראיון של ולדקה היו לה ובעלה חמישה נכדים: מייקל, ג'ונתן, ג'ני, צ'וואלה וג'סיקה.

בשנת 1948, יצא לאור בשפה היידית ספרה של ולדקה, ״משני צידי הקיר״. ההקדמה נכתבה על ידי אלי ויזל. הספר תורגם למספר שפות: עברית, אנגלית, ספרדית, יפנית וגרמנית; ולדקה ובעלה הקימו את ״ארגון יוצאי ההתנגדות בגטו ורשה״ (Warsaw Ghetto Resistance Organization) (1963); היא סייעה בארגון ההתכנסות העולמית של ניצולי שואה ב ירושלים (1981); ולדקה ומשפחתה הקימו את ההתכנסות האמריקאית לניצולי שואה (1983); משך כמעט 20 שנה, ארגנה מספר טיולי קיץ למורים וחינכה אותם על השואה וההיסטוריה היהודית של ורשה.

ולדקה מיד נפטרה לאחר הידרדרות ממחלת אלצהיימר בבית בתה בעמק פרדייס שב אריזונה ב-21 בנובמבר 2012 בגיל 90. על פי הספד הניו יורק טיימס, היא הייתה מקור מרכזי בסרט הטלוויזיה "מרד" משנת 2001 ("Uprising").

ולדקה שהקדישה את חייה להצלת יהודים וילדים, הייתה חברת המחתרת בגטו ורשה, הצטרפה לארגון היהודי הלוחם, נכנסה ויצאה במהלך המלחמה מהגטאות השונים ומחנות העבודה. בדרך זו העבירה פעמים רבות ספרות מחתרתית, נשק וכסף וכן יצרה קשר עם יהודים שהתחבאו מחוץ לגטאות ועזרה להם בסיוע כספי. לאחר המלחמה פעלה רבות להנצחת השואה, זכתה לפרסים ולהוקרה על פָּעֲלָה: פרס ארגון ההתנגדות בגטו ורשה (1973); פרס התאחדות המורים היהודים (1989); פרס הדסה הנרייטה סאלד (1993); פרס הזיכרון ל אלי ויזל (1995); זכתה בתואר כבוד מטעם ה- Hebrew Union College בניו יורק (1998).

ולדקה מיד, משני עברי החומה, הוצאת הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות, 1948

Jewish women's archive, Vladka meed, Rochelle G. Saidel

Holocaust Survivor Vladka Meed Testimony, 2008

יעקב פוטרמילך, באש ובשלג זכרונות של לוחם, הקיבוץ המאוחד, 1981 (עמודים 239-242, 251-247)

בתיה דביר, השמיעי את קולך ונסו הצלילים, ספרי מורשת- בית עדות, 2018

# data[].attributes.attachment_link.title
ולדקה מיד - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
ולדקה מיד (Vladka Meed); ( 29 בדצמבר 1921 - 21 בנובמבר 2012) הייתה אחת מלוחמות ה מחתרת היהודית ב גטו ורשה, הבריחה חפצים לגטאות כמו נשק, כסף, דינמיט ועזרה ליהודים להימלט מהגטאות. לילדים עזרה למצוא מחסה בבתים של תושבים נוצרים, לאחרים דאגה לתעודות מזויפות וסיוע רפואי וכלכלי.

# data[].attributes.headline
ולדימיר קונבלוב

# data[].attributes.subject
ולדימיר קונבלוב

# data[].attributes.body
ולדימיר קונבלוב- מפקד יהודי בצוללת סובייטית.
כתבו: בר פיצ'זדה ואמיר בנימין

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ולדימיר (קונסטנטינוביץ') קונובלוב (בלועזית: Vladimir Konstantinovich Konovalov, נולד ב־ 5 בדצמבר 1911 - 29 בנובמבר 1967) היה מפקד הצוללות של חיל הים הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה וזכה לאותות גבורה רבים.

ולדימיר קונובלוב נולד ביישוב חקלאי-יהודי בשם " נדיאזנאיה" (מחוז זפוריז'יה, היום אוקראינה), שפירושו "התקווה". נדיאזנאיה היה יישוב בו הצליחו היהודים בתוצרתם החקלאית יותר מכל היישובים האחרים של התושבים המקומיים.

הקרב הראשון בו הוא השתתף כילד היה בהתנגשויות הרחוב בין החקלאים היהודים לבין פורעים גויים, שרצו להתנקם בהם על הצלחתם. הוא ומשפחתו עברו ל דונצק. שם הוא התחנך ב אוניברסיטה הטכנית הלאומית של דונצק.

תחילת שירותו

בגיל 21 הוא החל לשרת בחיל הים הסובייטי והוא סיים בהצלחה את לימודיו בבית הספר הימי הגבוה MV פרונזה (באנגלית: M. V. Frunze Naval School). לאחר שסיים את הכשרתו הוא שרת בצוללת שהייתה חלק מ צי הים השחור. בשנת 1940 הוא הועבר ל צי הבלטי והוא מונה למפקד השני של הצוללת הסובייטית L-3. שלוש שנים לאחר מכן הוא מונה למפקדה הראשי.

מתחילת הקרבות בין גרמניה הנאצית ל ברית המועצות עד לסוף שנת 1942 צוות הספינה של קונובלוב לקח חלק במספר פעולות בהן הן הטביעו כ-10 ספינות גרמניות. ב- 22 במרץ 1943, מפקד הצי הבלטי האדמירל " ולדימיר טריבוטס" העניק לקונובלוב את הדגל שספינתו קיבלה כאות הערכה על פעולותם במלחמה.

באוקטובר 1944, שטו קונובלוב וספינתו לצד הדרומי של הים הבלטי, שם הם לקחו חלק בשלוש משימות נוספות בין השנים 1944-1945.

הטבעת הספינה "גויה"

ב 16 באפריל 1945, תפסה הצוללת של קונובלוב את ספינת התובלה הגרמנית "גויה", על הספינה היו בין היתר פליטים, פצועים וחיילים גרמנים. לאחר שירו 2 טילי טורפדו לעבר הספינה היא טבעה תוך 7 דקות. פחות מ-200 אנשים שרדו מתוך 7000 איש שהיו על הסיפון, מרבית ההרוגים היו אזרחים ופליטים גרמנים שפונו מאזורים אליהם פלשו הסובייטים. הספינות שליוו את הספינה "גויה" רדפו אחר הצוללת של קונובלוב במשך שעתיים וחצי ואף פוצצו כ-5 מטענים, אך הצוללת אינה נפגעה. כאות הערכה להטבעת הספינה זכה קונובלוב בתואר גיבור ברית המועצות ב- 8 ביולי 1945.

סיכום פעולותיו

על פי המידע של הצבא הסובייטי, התוצאה הכוללת של הפעולות של קונובלוב וצוותו הסתכמה ב-21 ספינות תובלה פגועות ו-7 ספינות מלחמה פגועות. אלו הן תוצאות מרשימות ביחס לצוות אחד שפיקד על צוללת אחת.

לאחר המלחמה בשנת 1950, סיים קונובלוב את לימודיו במכללת צוות וורושילוב. כמו כן, המשיך קונובלוב לשרת כ קצין בחיל הים הסובייטי. משנת 1958 הוא פיקד על חטיבת הצוללות של הצי הבלטי וב- 7 במאי 1966 קיבל קונובלוב את הדרגה תת אדמירל, שנה לאחר מכן מת מ שבץ. על שמו נקרא רחוב ב סנט פטרסבורג.

במהלך הקריירה שלו זכה קונובלוב לשלושה עיטורים על שם לנין, עיטור "אושקוב", עיטור ה מלחמה הפטריוטית מערכה ראשונה (פעמיים) ו עיטור "הכוכב האדום" (פעמיים). כמו כן, זכה במדליות נוספות.

גיבור ברית המועצות

מדליית היובל "עשרים שנות ניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941-1945"

מדליית היובל "30 שנה לצבא הסובייטי ולצי".

מדליית היובל "40 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות".

מדליית "להגנת לנינגרד"

מדליה "לניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941-1945"

עיטור אושקוב, מערכה שנייה

עיטור הצבא האדום

עיטור המלחמה הפטריוטית, מערכה ראשונה

שלושה עיטורים על שם לנין

שני עיטורי הדגל האדום

# data[].attributes.attachment_link.title
ולדימיר (קונסטנטינוביץ') קונובלוב - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
ולדימיר (קונסטנטינוביץ') קונובלוב (בלועזית: Vladimir Konstantinovich Konovalov, נולד ב־ 5 בדצמבר 1911 - 29 בנובמבר 1967) היה מפקד הצוללות של חיל הים הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה וזכה לאותות גבורה רבים. ולדימיר קונובלוב נולד ביישוב חקלאי-יהודי בשם " נדיאזנאיה" (מחוז זפוריז'יה, היום אוקראינה), שפירושו "התקווה".

# data[].attributes.location_name
Vapniarca, מחוז ויניציה, אוקראינה

# data[].attributes.headline
מחנה המעצר ואפרניקה

# data[].attributes.subject
מחנה המעצר ואפרניקה

# data[].attributes.body
מחנה עבודה וריכוז בטרנסיניסטריה, אז תחת שלטון רומני

כתבו: יואל אשכנזי ורון רזניקוב

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מחנה ופניארקה (ברומנית: Vapniarca) הוא מחנה שהוקם בעיירה ופניארקה שבמחוז ויניצה (Vinnitsa) אשר ב אוקראינה, בתקופת הכיבוש הרומני (1944-1941), השתייכה העיירה לצפון חבל טרנסניסטריה שב רומניה. המחנה שימש בין היתר בית כלא, מחנה עבודה ו מחנה פליטים. הוא הוקם במטרה לאכלס את כל יהודי אודסה והסביבה הקרובה (קהילה בת 100,000 יהודים), בפועל קיבולת המחנה הייתה 40,000 אסירים, כאשר חלק קטן מהם היו אסירים פוליטיים מאוקראינה ורומניה. בשנת 1943 פונה המחנה ונהרס בשל התקדמות הצבא האדום לשטח רומניה.

האזור נכבש מידי ה סובייטים על ידי הצבא הגרמני ב-22 ביולי 1941, ובחודש אוקטובר של אותה שנה הוקם מחנה ופניארקה בקצה העיירה קרוב ליער, בשטח בית ספר צבאי סובייטי. חלק מתושבי המקום היהודים הצליחו לברוח וחלק מהם נרצח בידי הגרמנים. מאוחר יותר, הובאו למחנה כ-1,000 יהודים שגורשו מאודסה, ולא שרדו יותר משנה במחנה. בשנת 1942, מתו כ-200 איש ממחלת ה טיפוס, והשאר כ-800 איש הועברו בחודשים יוני ויולי, בשני משלוחים ובהשגחת ז׳נדרמים רומנים, לאזור החפירות נגד טנקים ושם נורו. באותה שנה (1942) הגיעו ל גטו 150 יהודים שגורשו מ בוקובינה ובחודש בספטמבר הגיע משלוח נוסף של 1,046 יהודים רומנים שנחשדו ב קומוניזם, ביניהם היו כ-500 איש שהגיעו מערים שונות מרחבי רומניה. תושבי המחנה החליטו להקים וועד כדי שחייהם יישמרו. הוועד הורכב מ תעשיין, בנאי, כלכלן, רואה חשבון, עורך דין ו רב. בזכות הפעולות שנקט הוועד, ביניהן הקפדה על ניקיון המחנה, נרשם מחנה ופניארקה כמחנה היחיד בטרנסניסטריה שמחלת הטיפוס לא הפילה בו חללים.

במחנה היו שלושה ביתנים בעלי שתי קומות. שני ביתנים, אוכלסו על ידי יהודים שהגיעו במשלוחים השונים. הביתן השלישי, אוכלס בעיקר על ידי אסירים פליליים אוקראיניים נוצריים, 100 באפטיסטים שנאסרו בגלל דעותיהם, וכן על ידי חלק מהיהודים שהגיעו מאחד המשלוחים. שלושת המבנים הוקפו ב-3 שורות של גדרות תיל דוקרני, וליד הגדר הוקמו עמדות שמירה שהוצבו בהן אנשי צבא רומניים שנמנו על הכוח המשטרתי (ז'אנדארמים).

בכל קומה בבניינים שכאמור היו בעלי שתי קומות, היה אולם גדול וכן היו חדרים קטנים מכל צד. בבניין מס׳ 1, בקומת הקרקע הייתה ממוקמת מרפאת המחנה, ובקומה השנייה התגוררו 107 נשים. בבניין מס׳ 2 התגוררו הגברים, חלקם באולם הגדול וחלקם בחדרים הקטנים. בחצר המחנה, היו מטבח ומחסן שבו שמרו האסירים את המזון. בסמוך לבניין היה מתקן ישן של מקלחות שלא פעל, וליד ביתן האסירים האוקראינים היה ממוקם בית השימוש היחיד של המחנה. מפקד המחנה הציב מגבלות חמורות למים, ואף מנע אותם לא פעם.

מחוץ לגדרות היה בניין שבקומה הראשונה שלו התגוררו הז׳אנדרמים ששמרו על המחנה, ועובדי מנהלת המחנה. שם גם הייתה המרפאה ששימשה את הסגל. בקומת הבניי השנייה, התגורר מפקד המחנה.

יתרה מכך, בגטו הייתה משאבת מים אחת שהייתה קופאת בחורף, וכן עבר במחנה מוביל מים שמימיו זרמו לברז שהוצב לפני ביתן הנשים. מוביל המים תוקן על ידי האסירים ולאחריו המקלחות. אולם לא פעם היה מחסור במים, מכיוון שהצנרת הייתה שבורה והמתקן היה מקולקל, ובנוסף, כפי שצוין קודם, הציב מפקד המחנה מגבלות חמורות למים. נקודה נוספת שיש להדגיש כי המים הגיעו ממרחק של 3-4 ק״מ ממתקני שאיבה, שהיו בתחנת הרכבת של העיירה.

בסוף שנת 1942, הצליחו תושבי המחנה להתגבר על נגיף הטיפוס, ואז, תקפה אותם מחלה אחרת, שזוהתה על ידי אחד מרופאי המחנה - ד״ר ארטור קסלר ( Kessler Arthur) מ צ'רנאוץ. הייתה זו מחלה שנגרמה בגלל התזונה הלקויה שקיבלו תושבי המחנה וסופקה על ידי השלטונות ואחראי המחנה מטעם הגרמנים. המזון כלל אפונה (Sativus Latyrus) שמיועדת לבעלי חיים, ו לחם שהכיל קש. התזונה הגרועה, גרמה למחלה בשם "פאראפארזא ספאסטיקא" (Spastica Paraparesa). מחלה, שתוקפת ומנוונת את תאי חוט השדרה, משתקת את שרירי ה גפיים התחתונות ובהמשכה תוקפת את ה כליות. בינואר 1943, חלו במחלה מאות מהאסירים. בתגובה, הכריזו האסירים על שביתת רעב, וכן דרשו תרופות ועזרה. השביתה הביאה לכך כי הותר משלוח תרופות ועזרה מוועדת העזרה היהודית מ בוקרשט ומקרובי תושבי המחנה. 117 יהודים הפכו למשותקים, עד שבסוף ינואר הופסקה ההזנה של אפונת הבהמות ולחם הקש.

בתחילה (1941), הוגדר מחנה ופניארקה כמחנה מאסר ולא מחנה כפייה/ השמדה. לפיכך, הוא גם לא היה מחנה סגור, ותושביו יכלו להתקשר עם תושבי האזור מחוץ למחנה ועם משפחותיהם. בשנת 1942 הוגדר המחנה כ"מתקן מאסר פוליטי", ונשלחו אליו אסירים שנחשדו בקומוניזם. מכיוון שהמחנה היה ממוקם בסמוך למסעף מסילות ברזל, הוא שימש כתחנת דלק עבור הרכבות שעברו בו. עקב כך, דרשה הנהלת תחנת הרכבת מהממונה על המחנה, לשלוח עובדים לפריקת קרונות ה פחם שהיו מגיעים לתדלוק הקטרים. כל יום הייתה מגיעה קבוצת עובדים מהמחנה שכללה 20-25 עובדים צעירים, והייתה מלווה בז׳נדרמים רומנים ששוחדו. בתמורה קיבלו עובדים אלו תוספת מזון, ויכלו גם לפגוש שליחים ממשפחותיהם, אשר דאגו להעביר לתושבי המחנה כסף, מזון, תרופות, מכתבים וכו׳.

תהליך פירודן של המשפחות מבני ביתם, החל עוד לפני הכניסה לגטאות השונים ברחבי אירופה, והלך והחמיר עם כניסת המשפחות לגטאות. גם לגטו ופניארקה הגיעו משפחות. והחל משנת 1942, כאשר הוחלט על ההוצאה לפועל של תוכנית

" הפתרון הסופי", הוטל על הנהלת המחנה, שהוגדר כמחנה מאסר, ובפועל שימש כ גטו, לשלוח יהודים למחנות ההשמדה (בדרך כלל, נשלחו למחנה הקרוב "פיצ'ורה" ברומנית: Petchora). בשל הקפה הגדול של הקהילה היהודית שיֻשְּׁבָה במחנה, נוצר מצב שכאשר נשלחו בני משפחה למחנות ההשמדה, איבדו ילדים רבים את הוריהם.

התרבות במחנה הושפעה בעיקר על ידי הקבוצה של האסירים הקומוניסטים, שהיו קבוצה מאוד מגובשת. באמצעות רדיו שהוברח למחנה, העבירו ראשי המפלגה ידיעות וחדשות. הקומוניסטים, שהיו מעוניינים לקדם את דעותיהם, דאגו לארגן חגיגות בחגים יהודים, ניהלו מפגשי קריאה ודיונים על ספרים וסרטים שצפו בהם, ניתנו שיעורים ב תורה המרקסיסטית, דאגו כי תושבי הגטו ילמדו שפות זרות ועוד פעילויות תרבות אחרות. בגטו התנהלו ויכוחים אידאולוגיים, במטרה לשנות את דעתם של תושבי הגטו שתהיה בהתאם להשקפה הקומוניסטית. הקומוניסטים שהיו מפקדי המחנה, שללו לעיתים מה סוציאל-דמוקרטים מזון או סירבו להשאיל להם ספרים בעקבות ויכוחים אלו.

בשנת 1943 הוחלט על חיסול הגטו בשל התקרבות הצבא האדום. הגטו חולק ל-3 קבוצות שפוזרו בין המחנות השונים: הקבוצה הראשונה, שמנתה 80 יהודים פוזרה בין הגטאות שבחבל טרנסניסטריה; 54 קומוניסטים שנכללו בקבוצה השנייה, הועברו לבית כלא ב ראבניצה שם נרצחו על ידי אנשי ס״ס; 504 איש תושבי הגטו הנותרים, שנכללו בקבוצה השלישית, נשלחו למחנה טארגו-ז'יו.

יחיאל בנדיטר, ״המאבק להישרדות במחנה ההסגר ואפניארקה״, דפים לחקר תקופת השואה, ז': 117-133, 1989.

# data[].attributes.attachment_link.title
מחנה המעצר ופניארקה - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
מחנה ופניארקה (ברומנית: Vapniarca) הוא מחנה שהוקם בעיירה ופניארקה שבמחוז ויניצה (Vinnitsa) אשר ב אוקראינה, בתקופת הכיבוש הרומני (1944-1941), השתייכה העיירה לצפון חבל טרנסניסטריה שב רומניה. המחנה שימש בין היתר בית כלא, מחנה עבודה ו מחנה פליטים.