# data[].attributes.headline
Сашко - головний герой

# data[].attributes.subject
Сашко - головний герой

# data[].attributes.body
«Фактично, святим був на всю хату один я. I от скiнчилася моя святiсть. Не треба було чiпати моркви. Хай би собi росла. А тепер я грiшний.»

«Але бiльше за все на свiтi любив я музику. Коли б спитав мене хто-небудь, яку я музику любив у ранньому дитинствi, який iнструмент, яких музик, я б сказав, що бiльш за все я любив слухати клепання коси.»

«Бiльш за все чомусь любив я моркву».

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Михайло Хоменко

# data[].attributes.attachment_link.title
Худ. Фильм "Зачарованная Десна".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Зачарована Десна - автобіографічна повість, спогади Олександра Довженка про дитинство в рідному селі на Чернігівщині. Твір сповнений тонкого гумору. Повість є гімном річки Десна, рідному чернігівському краю, селянам-трудівникам і сільському способу життя.

Аналіз твору "Зачарована Десна" проведемо в цій статті - визнчемо тему та ідею, розгдянемо головних героїв, проблематику та сюжет повісті.

"Зачарована Десна" аналіз твору

Рік написання: 1957

Жанр "Зачарована Десна": автобіографічна кіноповість ("автобіографічне кінооповідання")

Тема "Зачарована Десна": щира сповідь письменника про дитинство, сповнене радощів і смутку, як джерело його духовності й мистецького таланту.

Ідея "Зачарована Десна": заклик любити життя, цінувати й берегти все те прекрасне, що робить людину духовно багатою і щасливою.

Головні герої "Зачарована Десна": два ліричні герої - Сашко та Олександр Довженко, мати Одарка Єрмолаївна, батько Петро Семенович, дід Семен, прадід Тарас, прабаба Марусина.

Композиція "Зачарована Десна": твір можна поділити (умовно) на новели "Город", "Хата", "Смерть братів", "Смерть баби", "Повінь", "Сінокіс", "Коні", "До школи" плюс ліричні та публіцистичні відступи.
Проблематика "Зачарована Десна":

Природа і людина

Шлях народу та людини до щастя

Прекрасне й потворне в житті

Покликання, сутність людини

Роль праці в житті людини

Добро і зло

Життя і смерть

Особливості твору "Зачарована Десна":

Наявність двох ліричних героїв

Фрагментарність, швидка зміна "кадрів"

Народний гумор

Вживання різноманітних художніх засобів

Сюжет "Зачарована Десна"

Твір не має чіткого сюжету з послідовним розвитком подій - сюжет двоплановий: основна сюжетна лінія - це ніби окремі новели (дитинство Сашка, його враження, сцени захоплення навколишнім світом), другий план - ліричні відступи зрілого майстра слова (філософське осмислення художньої творчості, краси людської праці, природи й людини).

" У цьому нарисі автобіографічного кінооповідання автор поспішає зробити відразу деякі визнання: в його реальний повсякденний світ, що не день частіше починають вриватися спогади ".

1) Опис городу. " До чого ж гарно й весело було на нашому городі".

2) Мати, дід Семен, прабаба Марусина.

3) Маленький Сашко повиривав моркву.

4) Поновлення втраченої святості, шанування дорослих людей Захарко.

5) Сашко в човні.

" Як неприємно, коли баба клене, або коли довго йде дощ і не вщухає. Неприємно, коли п'явка впивається в жижку... Неприємно дивитися на великий вогонь, а от на малий - приємно. Приємно знайти в трав пташине кубло..."
"Але більш за все на світі любив я музику. Коли б спитав мене хто-небудь, яку музику я любив у ранньому дитинстві, який інструмент, яких музик, я б сказав, що більш за все я любив слухати клепання коси".
6) Одночасна раптова смерть чотирьох братів.

7) Опис батька.
"Багато я бачив гарних людей, ну такого, як батько не бачив. Одне, що в батька було некрасиве, - одяг. З нього можна було писати лицарів, богів, апостолів"
8) Народження сестри і смреть прабаби в один день.
"Закрились всевидящі вічки, ущухла народна пристрасна її творчість".
9) Старці у дворі.
"Мати боялась і ненавиділа старців, але подавала їм завжди щедро. Вона іула гонориста, і їй дуже хотілось, аби хоч сліпі вважали її за багату". Батько ненавидів всякий нестаток. Навіть слово „бідність" ніколи не вживав до своєї особи. Замість „моя бідність" міг сказати „моє багатство наприклад: „Моє багатство не дозволяє купити мені нові чоботи".
10) Повінь на Великдень.
"Жили ми в повній гармонії з силами природи... Як ми з батьком рятували людей, про це можна написати цілу книгу". "Ярема Бобир, наш родич по дідовому коліну, знав прикмети до всіх природних явищ. Особливо вірив у мишей".
11) Про село.
"Загинуло й щезло геть з лиця землі моє село не від води, а від вогню. Горів і я тоді у тім вогні, загибав усіма смертями людськими, звірячими, рослинними.. "
12) Про призначення митця.

13) Косовиця.
"Я не оглядаюсь. Коло хати мати-зозуля кує мені розлуку. Довго-довго не один десяток років буде проводжати мене мати, дивлячись крізь сльози на доргоу, довго хреститиме мені слід і стоятиме з молитвами на зорях вечірніх".
14) Бійки на косовиці (реальні й уявні). Зустріч з "руськими" людьми. Батько Сашкові про національну належність (ми мужики, хахли).

" Погодою у нас на сінокосі років з півтораста завідувала ворона".

15) Лев на березі Десни.

16) Про домашніх тварин: пес Пірат, один кінь Мурайи другий Тягнибіда. Уявна розмова коней.

17) Колядники в хаті.
"Молодець Сашечко та по торгу ходив..."
18) Сашко з батьком у вчителя Леонтія Созоновича Опанасенка (старий, нервовий, сердитий).
"Не развитий!" - промовив нерозумний учитель"
19) Ліричний відступ.

" Ні. Я не приверженець ні старого села, ні старих людей, ні старовини в цілому. Я син свого часу і весь належу сучасникам своїм". Сучасне завжли на попозі з минулого в майбутнє. Чому ж я мушу зневажати все минуле? Невже для того, щоб навчити онуків ненавидіти колись дороге й святе моє сучасне, що стане для них колись минулим у велику добу комунізму!"
"Далека красо моя! Щасливий я, що народився на твоєму березі, що пив у незабутні роки твою м'яку, веселу, сиву воду..."
"Зачарована Десна" критика

Критик Л. Новиченко: "Зачарована Десна" - "найвидатніша в сучасній літературі розповідь про те, від яких духовно-поетичних "берегів" відчалюють народи - і разом із ними їхні художники - на переломі нової епохи, що вони беруть від свого історичного "дитинства" у майбутнє і що залишають у минулому".

Дуже точно визначив зміст кіноповісті Максим Рильський: "Зачарована Десна" - це задушевна лірична сповідь, по вінця наповнена любов'ю до рідного краю, до трудового народу, до України з її великим, але скорботним минулим і з її великим і радісним майбутнім".

Літературознавці про твір. Саме спогади, у яких "перші радощі, і вболівання, і чари перших захоплень дитячих", визначають сповідально-ліричну тональність кіноповісті. Адже людина, яка пригадує минуле, як правило, вибирає з нього найяскравіші епізоди, найбільш вражаючі штрихи й деталі, що збереглися в пам'яті. Вони постають в особливому освітленні - піднесеному, романтичному...

Важливу роль у структурі твору відіграє оповідач - маленький хлопчик Сашко. Це дало авторові змогу передати найщиріші почуття, сумніви, вагання, захоплення, страхи дитини, яка так безпосередньо реагує на все, що її оточує. Дід Семен бачиться хлопцеві "в старих срібнофольгових шатах", а річки й озера Сашкового дитинства видаються йому найкращими у світі. Буйна фантазія хлопця малює навіть лева на берегах Десни...

Колоритні постаті батька, діда, а ще баби, матері, дядька Самійла- косаря, Тихона Бобиря - мисливця освітлюють "святість босоногого дитинства", яке вже ніколи не вернеться, як і краса рідного краю. З трепетною закоханістю змальовує О. Довженко у своїх спогадах нічне зоряне небо, повінь, сіножать, зачаровану Десну, буяння городу.

Таким постає казково-хвилюючий світ дитинства, поетична душа дитини (Н. Бернадська).

# data[].attributes.attachment_link.title
"Зачарована Десна" аналіз твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Зачарована Десна - автобіографічна повість, спогади Олександра Довженка про дитинство в рідному селі на Чернігівщині. Твір сповнений тонкого гумору. Повість є гімном річки Десна, рідному чернігівському краю, селянам-трудівникам і сільському способу життя. Аналіз твору "Зачарована Десна" проведемо в цій статті - визнчемо тему та ідею, розгдянемо головних героїв, проблематику та сюжет повісті.

# data[].attributes.headline
 Людина родиться для щастя й для радості, бореться вона і діє во ім’я щастя. І розцвітає людина в щасті, а не в журбі, у світлі, і не в темряві й незнайстві, у сім’ї, а не в розлуці, і ніколи не в неволі. (О.Довженко)

# data[].attributes.subject
 Людина родиться для щастя й для радості, бореться вона і діє во ім’я щастя. І розцвітає людина в щасті, а не в журбі, у світлі, і не в темряві й незнайстві, у сім’ї, а не в розлуці, і ніколи не в неволі. (О.Довженко)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Олександр Петрович Довженко - український письменник, кінорежисер, кінодраматург, класик світового кінематографу. Коротка біографія Довженка донесе основні події в житті і творчості письменника.

Олександр Довженко біографія стисло

Народився 10 вересня 1894 в с. В'юнище на Чернігівщині у селянській родині.

Навчався у Сосницькій початковій школі. З 1911 року навчався у Глухівському вчительському інституті.

Після закінчення інституту у 1914 учителював у Житомирі, Києві.

У 1917 вступив до Київського комерційного інституту на економічний факультет. Вищу освіту Довженко здобув у Київському комерційному інституті (нині Київський національний економічний університет) на економічному факультеті. Довженко вступив туди лише тому, що його атестат не давав можливості вступати до інших вищих навчальних закладів, і це був засіб здобути хоча б якусь вищу освіту. Вчився погано, бракувало часу та старанності.

Захопившись революцією, служить у петлюрівській армії. За це у 1919 засудили його до ув'язнення в концтаборах. Однак його врятували.

У 1920р. приєднався до КП(б)У, з якої згодом виключений.

У 1921р. направили за кордон на дипломатичну службу (Варшава, Париж, Лондон).

У 1922-1923 рр. живе у Берліні, обіймає посаду секретаря генконсульства УСРР у Німеччині.

1923 року повернувся до Харкова, почав працювати художником-ілюстратором гозети "Вісті ВУЦВК" та каракатуристом. Відвідує засідання "Гарту", невдовзі стає співзасновником ВАПЛІТЕ.

Згодом через ВАПЛІТЕ зближується з ВУФКУ, але у Харкові у той час єдиним драматичним мистецтвом був театр, а Довженка театр не цікавив.

З 1925 року р. стажист по агітфільму "Червона Армія".

У 1926 переїздить до Одеси закінчувати фільм, де разом з Юрієм Яновським працює режисером на кінофабриці. У 1926р. створив за своїми сценаріями перші фільми "Вася-реформатор" і "Ягідка кохання".

Перший серйозний успіх прийшов у 1929 році після виходу на екрани фільму "Звенигора". "Звенигора" була сенсацією 1928 року, але водночас це був початок особистої трагедії Довженка - за цю стрічку, та згодом за фільм "Земля" його будуть постійно звинувачувати у буржуазному націоналізмі.

У 1930р. одружується з акторкою Юлією Солнцевою.

Він створив "Землю" (1932) і повіз показувати фільм в Європу, у 1958 році кінокритика назвали "Землю" одним з 12 найкращих фільмів всіх часів і народів.

Зняв фільм "Іван" - найспірніший фільм Довженка (на тему індустріалізації, яку запропонувало йому керівництво "Українафільм"), який відняв у нього більше року життя.

У 1933р. переїздить до Москви, а потім на Далекий Схід.

У 1935р. нагороджують орденом Леніна.

На початку війни потрапляє в Уфу та до Ашхабаду. Іде добровольцем на війну, як кореспондент газети "Красная армия".

У 1943р. завершує кіноповість "Україна в огні", яку Сталін заборонив. До останніх днів живе в Москві, працює на "Мосфільмі".

25 листопада 1956 р. помер у Москві.

Твори Довженка

оповідання "Воля до життя"

кіноповість "Зачарована Десна"

кіноповість "Земля" (сценарій втрачено, спогади про сценарій і фільм)

оповідання "Мати"

оповідання "Ніч перед боєм"

кіноповість "Повість полум'яних літ"

Нащадки запорожців (драматична поема)

кіноповість "Україна в огні"

кіноповість "Поема про море"

кіноповість "Антарктида"

кіноповість "Арсенал"

кіноповість "Щорс"

кіноповість "Мічурін"

п'єса "Життя в цвіту"

"Щоденник" (1941-56)

Оповідання "Сон" та інші

Також ви можете ознайомитися з хронологією життя Олександра Довженка.

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Довженко біографія стисло

# data[].attributes.attachment_link.description
Олександр Петрович Довженко - український письменник, кінорежисер, кінодраматург, класик світового кінематографу. Коротка біографія Довженка донесе основні події в житті і творчості письменника. Народився 10 вересня 1894 в с. В'юнище на Чернігівщині у селянській родині. Навчався у Сосницькій початковій школі. З 1911 року навчався у Глухівському вчительському інституті.

# data[].attributes.body
Олександр Довженко
Чесний, талановитий
Пише творить співпереживає
Довженко - класик світового кінематографу
Кінорежисер

# data[].attributes.body
«На погребнi любив спати дiд.»« У нас був дiд дуже схожий на бога. Коли я молився богу, я завжди бачив на покутi портрет дiда в старих срiбнофольгових шатах, а сам дiд лежав на печi i тихо кашляв, слухаючи своїх молитов.»

«Образ святого Миколая також був схожий на дiда, особливо коли дiд часом пiдстригав собi бороду i випивав перед обiдом чарку горiлки з перцем, i мати не лаялась.»

«Вiн був високий i худий, i чоло в нього високе, хвилясте довге волосся сиве, а борода бiла. I була в нього велика грижа ще з молодих чумацьких лiт. Пахнув дiд теплою землею i трохи млином. Вiн був письменний по-церковному i в недiлю любив урочисто читати псалтир. Нi дiд, нi ми не розумiли прочитаного, i це завжди хвилювало нас, як дивна таємниця, що надавала прочитаному особливого, небуденного смислу.»

«Любив дiд гарну бесiду й добре слово. Часом по дорозi на луг, коли хто питав у нього дорогу на Борзну чи на Батурин, вiн довго стояв посеред шляху i, махаючи пужалном, гукав услiд подорожньому:- Прямо, та й прямо, та й прямо, та й нiкуди ж не звертайте!.. Добра людина поїхала, дай їй бог здоров’я,»

«Вiн був наш добрий дух лугу i риби. Гриби й ягоди збирав вiн у лiсi краще за нас усiх i розмовляв з кiньми, з телятами, з травами, з старою грушею i дубом – з усiм живим, що росло i рухалось навколо»

«Бiльш за все на свiтi любив дiд сонце. Вiн прожив пiд сонцем коло ста лiт, нiколи не ховаючись у холодок. Так пiд сонцем на погребнi, коло яблунi, вiн i помер, коли прийшов його час.»

«Дiд любив кашляти. Кашляв вiн часом так довго й гучно, що скiльки ми не старалися, нiхто не мiг його як слiд передражнити. Його кашель чув увесь куток. Старi люди по дiдовому кашлю вгадували навiть погоду.»

# data[].attributes.headline
 Прабаба                    Марусина (мати діда Семена)

# data[].attributes.subject
 Прабаба                    Марусина (мати діда Семена)

# data[].attributes.body
«Вона проклинала все, що попадалось їй на очi,- свиней, курей, поросят, щоб не скугикали, Пiрата, щоб не гавкав i не гидив, дiтей, сусiдiв. Кота вона проклинала щодня по два-три рази так, що вiн трохи згодом був якось захворiв i здох дес у тютюнi.»

«Вона була малесенька й така прудка, i очi мала такi видющi й гострi, що сховатись од неї не могло нiщо свiтi. Їй можна було по три днi не давати їсти. Але без прокльонiв вона не могла прожити й дня. Вони були її духовною їжею. Вони лились з її вуст невпинним потоком, як вiршi з натхненного поета, з найменшого приводу. У неї тодi блищали очi й червонiли щоки. Це була творчiсть її палкої, темної, престарiлої душi.»

# data[].attributes.headline
Одарка Єрмолаївна (мати Сашка)

# data[].attributes.subject
Одарка Єрмолаївна (мати Сашка)

# data[].attributes.body
«Нiчого в свiтi так я не люблю, як саджати що-небудь у землю, щоб проiзростало. Коли вилiзає з землi всяка рослиночка, ото менi радість»

«мати крадькома таки знищила псалтир. Вона спалила його в печi по одному листочку, боячись палити зразу весь, щоб вiн часом не вибухнув i не рознiс печi.»

«Мати клялася, що коли вона, бувши ще дiвкою, спала в коморi, святий Юрiй раз з’явився їй у снi в бiлих ризах, на бiлому конi, з довгим списом.»

« Мати об’явила себе ворожкою i почала лiкувати людей вiд зубiв, пристрiту й переляку, хоч i сама хворiла.»

«Я не оглядаюсь. Коло хати мати-зозуля кує менi розлуку. Довго-довго, не один десяток рокiв буде проводжати мене мати, дивлячись крiзь сльози на дорогу, довго хреститиме менi слiд i стоятиме з молитвами на зорях вечiрнiх i ранiшнiх, щоб не взяла мене нi куля, нi шабля, нi наклеп лихий.»

# data[].attributes.headline
Петро Семенович (батько)

# data[].attributes.subject
Петро Семенович (батько)

# data[].attributes.body
«Багато бачив я гарних людей, але такого, як батько, не бачив. Голова в нього була темноволоса, велика i великi розумнi сiрi очi, тiльки в очах чомусь завжди було повно смутку: тяжкi кайдани неписьменностi i несвободи. Весь в полонi у сумного i весь в той же час з якоюсь внутрiшньою високою культурою думок i почуттiв.»

«Скiльки вiн землi виорав, скiльки хлiба накосив! Як вправно робив, який був дужий i чистий. Тiло бiле, без єдиної точечки, волосся блискуче, хвилясте, руки широкi, щедрi. Як гарно ложку нiс до рота, пiдтримуючи знизу скоринкою хлiба, щоб не покрапать рядно над самою Десною на травi. Жарт любив, точене, влучне слово. Такт розумiв i шанобливiсть. Зневажав начальство i царя.»

«Одне, що в батька було некрасиве,- одяг. Ну такий носив одяг негарний, такий безбарвний, убогий! Неначе нелюди зухвалi, аби зневажити образ людини, античну статую укрили брудом i лахмiттям. Iде було з шинку додому, плете ногами, дивлячись у землю в темнiм смутку, аж плакать хотiлось менi, сховавшись в малинi з Пiратом. I все одно був красивий,- стiльки крилося в нього багатства. Косив вiн чи сiяв, гукав на матiр чи на дiда, чи посмiхався до дiтей, чи бив коня, чи самого нещадно били полiцаї,- однаково. I коли вiн, покинутий всiма на свiтi вiсiмдесятилiтнiй старик, стояв на майданах безпритульний у фашистськiй неволi i люди вже за старця його мали, подаючи йому копiйки, вiн i тодi був прекрасний.»

«З нього можна було писати лицарiв, богiв, апостолiв, великих учених чи сiятелiв,- вiн годивсь на все. Багато наробив вiн хлiба, багатьох нагодував, урятував од води, багато землi переорав, поки не звiльнився вiд свого смутку.»

# data[].attributes.headline
Самійло-Косар

# data[].attributes.subject
Самійло-Косар

# data[].attributes.body
«дядько Самiйло не був нi професором, нi лiкарем, нi iнженером. Не був вiн, як уже можна догадатись по одному його iменi i по тому, що тут писалось, нi суддею, нi справником, нi попом. Вiн нездатний був на високi посади. Вiн навiть не був добрим хлiборобом. Вiн вважавсь поганим хлiборобом. Його розумових здiбностей не вистачало на сю складну i мудру професiю.»

«Але, як i кожна майже людина, вiн мав свiй талант i знайшов себе в ньому. Вiн був косар. Вiн був такий великий косар, що сусiди забули навiть його прiзвище i звали його Самiйло-косар, а то й просто Косар. Орудував вiн косою, як добрий маляр пензлем,- легко i вправно. Коли б його пустили з косою просто, вiн обкосив би всю земну кулю, аби тiльки була добра трава та хлiб i каша.»

# data[].attributes.body
«У Тихона одна нога не була в злагодi з другою. Вона була значно коротшою, тоненькою i не розгиналася навiть у снi. Внаслiдок такої дiалектики природи всi качки, нирцi, курочки, чайки, все наше птаство впiзнавало його ще здалека i ховалось у ситняк або у воду, пiд латаття. Так чином навiть крива нога i та часом служила гармонiї природи, її рiвновазi”

# data[].attributes.body
1.Яку улюблену материнську  пісню співала родина Запорожців?

А «У полі криниченька»;

Б «Ой піду я до роду гуляти»;

В «Чорнії брови, карії очі »;

Г «Та було в батька три дочки»;

Д. «Ой лугами йдем ».

# data[].attributes.body
2.Про кого ці слова: «Вона не була звичайною дівчиною. Вона була красива і чепурна. Нею пишалася вся округа»?

А Про  Тетяну Запорожець;

Б про  Христину;

В про  Олесю.

# data[].attributes.body
3. Кого змальовує автор словами: «Був він добрий кремезний юнак... Здорові темні руки, патьоки на шиї і скронях і зморшки на чолі також не по літах»?

А Василя Кравчину;

Б Романа Запорожця;

В Івана Запорожця;

Г Григорія Запорожця;

Д Трохима Запорожця.

# data[].attributes.body
4. Кому належать слова: «… царя захищав, не тікав…»?

А Лавріну Запорожцю;

Б Савці Запорожцю;

В Василю Кравчині;

Г Купріяну Хутірному;

Д. Іванові Гаркавенкові.

# data[].attributes.body
5. Назвіть село, в якому відбуваються події твору «Україна в огні».

А Вербівка;

Б Компаніївка;

В Тополівка;

Г Сосниці;

Д Кононівна.

# data[].attributes.body
6. Лаврін Запорожець під час окупації був

А рядовим солдатом;

Б командиром партизанського загону;

В поліцаєм;

Г старостою;

Д начальником поліції.

# data[].attributes.body
7. Коли Лаврін Запорожець промовляє: «Сила прикладу - велике діло»?

А Передаючи лист партизанам;

Б вносячи прізвище дочки в список молоді для відправки до Німеччини;

В погоджуючись стати старостою;

Г під час розмови із Забродою;

Д у таборі невільникам.

# data[].attributes.body
8. Як Еріх фон Краузер помстився за смерть сина?

А Спалив село;

Б перестріляв усіх жителів;

В спалив село і перестріляв усіх жителів;

Г повісив Лавріна Запорожця;

Д знищив партизанський загін.

# data[].attributes.body
9. Ахіллесовою п’ятою завойованого народу Еріх фон Краузе вважав усі фактори, крім того, що українці

А Не мають державного інстинкту;

Б не бережуть народних звичаїв і обрядів;

В не вивчають своєї історії;

Г від слова нація мають лише прикметник;

Д 25 років живуть негативними лозунгами одкидання Бога.

# data[].attributes.body
10. Хто заочно присудив Христю до розстрілу?

А Командир партизанського загону;

Б прокурор партизанського загону Лиманчук;

В Еріх фон Крауз;

Г Лаврін Запорожець;

Д Василь Кравчина.

# data[].attributes.body
11. Чим завершується кіноповість «Україна в огні»?

А Партизанській загін входить у село;

Б Олеся зустрічається з Василем;

В Олеся стояла біля криниці з відрами;

Г вранці Олеся знов проводжала на війну весь свій рід;

Д до спаленої хати підійшли Лаврін, Роман, Іван Запорожці.

# data[].attributes.body
12. Установити відповідність між персонажем та його характеристикою.

1. Олеся Запорожець

2. Василь Кравчина

3. Роман Запорожець

4. Тетяна Запорожчиха

А «Це був він і не він… Щось було в ньому інше, щось  незмірне, невгамовне»

Б «У неї інша вдача – вона м'яка, не войовнича, зло в неї не тримається, вона все прощає»

В «Чому я не виросла не горда, не достойна і не гідна?»

Г «Вона радiла, що нарешті побачила всіх укупі»

Д «М’який, веселий чоловік став тепер воїном, безстрашним месником, подібним до прадідів своїх, ім’я яких він носив»

# data[].attributes.body
писюн