# data[].attributes.attachment_link.title
Список літератури на літо

# data[].attributes.body
Не виконали  підсумкову контрольну з української літератури:
5-В клас -
5-Г клас -

# data[].attributes.body
Тема:

# data[].attributes.body
Тема: Тема: М. Вінграновський "Первінка"
Д/З: читати - М. ВІнграновський "Первінка"
https://www.ukrlib.com.ua/books/printit.php?tid=436

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Микола добігав до райцентру. Околичні вулиці степового райцентру були без хат і дерев - купи цегли, та глини, та уламків.

Миколка біг далі.

На перехресті двох таких мертвих вулиць він зупинився; в який його бік тепер?

Почулася тупотнява, і знизу від ріки висунула голову сіра колона полонених німців.

Вели колону наші хлопці, майже хлопчики, з червоними зірками на сірих шапках, у куфайках, підперезаних брезентовими поясами.

Німецькі руки тягнулися від утоми аж до землі, а замість облич були самі лише очі - від страху.

Але Миколку цікавили не німці. Його цікавили наші. Сухим нервовим поглядом він придивлявся до кожного бій- ця в сірій шапці під червоною зіркою, сподіваючись зустріти кого треба.

Микола забіг колоні у хвіст, обігнув її і знову побіг під гору, але бажаного обличчя не було.

Колона завернула з райцентру в степ, звідки прибіг Миколка, а сам він тим часом, зітерши шапкою піт, побіг на хатки і землянки.

Біля однієї з таких хаток-ліплянок Миколка зупинився. Двоє дітей сиділо під стіною: дівчинка теребила в решеті кукурудзу, а хлопчик, більшенький, дер ту кукурудзу на дертці.

- Здрастуйте! - сказав їм Миколка.

Діти полохливо підняли на Миколку очі, помовчали, а потім дівчинка підхопила решето і щезла в ліплянці. Її братик-млинар, крекчучи, поніс за нею і дертку.

На порозі з'явилася жінка. Руки її по лікті були в глині.

- Тьотю, а де тут у вас базар?

- Хто?

- Базарі

- Я тобі дам базарі Ану, марш звідси! Тільки й дивляться, аби щось украсти! Ото на базар і йдіть, там вас таких тільки й ждуть.

Миколка кинувся тікати.

Перебіг одну вулицю, другу, лапнув себе за груди і став. Став - ні живий ні мертвий. Оглянувся туди-сюди: голо і порожньо навкруги, лише німецький танк обгорілий.

Миколка вискочив на гусеницю, потім на башту, заглянув у відкритий люк і поліз у танк.

Тут він сів і почав діставати з пазухи пачки перев'язаних грошей. Порахувавши пачку до пачки,- татова зарплата з фронту, - Миколка весело зітхнув: двісті тисяч, як є, - заховав гроші і вигулькнув із танка.

Вулицею проїжджав віз, запряжений парою ще добрих коней. На возі, накритому брезентом, сиділи в брезентових плащах двоє дядьків.

Миколка пропустив дядьків, щоб проїхали далі, потім зіскочив із танка і назирці потьопав за ними.

Їхали-бігли недовго: почувся людський гамір, і перед Миколкою відкрився базар.

Миколка обвів його очима і сказав:

- Ого, який великий! - Доторкнувся до пазухи з грішми і полетів униз, на базар,- шапка з голови мало не впала.

А на самому базарі так Миколка вже надивився. Білі свинки морські на руках у безногого дядька біленькими пнсочками витягують записочки із кошика: даси дядькові двадцять рублів, і за ці гроші біла свинка висмикне записочку, а в ній написано, що тобі має бути. Розгортаєш і читаєш:

"Вас ожидає казьонний дом. Але все закінчиться благополучно". Що за "казьонний дом", Миколка не знає, але добре, що "благополучно".

"Тепер поворожу на корову",- думає Миколка і дає дядькові ще двадцять. Миколку обступають закутані хустинами по самі очі тітки і разом з ним уголос по складах читають: "Нет в жізні сщастя".

- Нема, значить, тобі щастя, синочку, та й де воно візьметься при лихій годині,- каже якась тітка над вухом, а сама вже шелестить рублями до безногого дядька.

- Ну, раз нема, то нема,- каже Миколка і йде до перукарні, туди, де милять милом, точать бритви об паски і щетини під бритвами аж цвірінчать, так щетинам голитись не хочеться. І пахне духами, так пахне духами, що і не вилазив би із цієї теплої перукарні, а навіть жив би у ній і з ранку до вечора нюхав би цей золотий запах духів, якби не корова.

- А тобі чого, малий?

- Дядьку, капніть мені духами за шию, а я вам цілу десятку дам.

- Е, ні, десяткою тут не обійдешся.

- Ну, тоді за двадцятку!

- Спершу покажи, бо таких шелихвостів, як ти, вештається тут до чорта.

Миколка відвертається до стіни, дістає з пазухи червону тридцятку і каже:

- Гляньте, що не брешу.

- Тоді йди сюди, я тобі подушу на всі тридцять. От тут-то вже Миколка й злякався: викинув гроші на свинки, викине на духи, а корова?

- Ні, за двадцятку, і край, а десятку давайте здачі.

- Ти дивися який? Скільки ж це тобі?

- На цю осінь до школи...

- Тоді нагинай голову, і буде тобі за двадцятку. Перукар бере зеленого флакона і під регіт дядьків, що під стінами стоять в орденах та медалях, капає холодними духами Миколці на шию.

- Може, ще й під носом?

- Але за двадцятку,- швидко відказує Миколка і вже чує під носом райський запах. Він тягне його у себе, так що пахне аж у горлі і в серці пахне!

Тепер мерщій купувати корову та бігом додому, щоб мати понюхала, а з нею братик і сестричка, щоб знали і вони, які-то духи бувають на світі у перукарні на базарі.

Миколка прожогом вискакує з перукарні і стає: базар великий, людей багато, і де тих корів продають - невідомо. А тут ще духи розпахтілися, і вітер повіяв - пропали духи!

Миколка витягає з кишені вузлик, розв'язує, окрайчик хліба і цибулину кладе до кишені назад, а хустинкою міцно перев'язує шию.

Тепер уже, нарешті! Можна було б і запитати, де продають корів, але як ти його будеш питати, коли ти малий і коли в тебе за пазухою двісті тисяч грошей - ще довідаються та заберуть!

Старців - на кожному кроці: і сліпих, і так покалічених, усяких ворожбитів і циган, а таких, що нічого не продають і не купують,- роями ходять по базару, все може бути!

Миколка вщулює голову в плечі і, як горобець, впурхує поміж куфайок і шинелей, бушлатів, курток, зелених і рудих френчів, піджаків і, видихаючи з-під носа майже уже невловимий пахощ духів, сопе в базарній хвилі в сподіванні, що винесе вона його туди, куди йому треба, його жовті чуні і мамина куфайка обляпались грязюкою по самі вуха.

Нарешті натовп порідшав, і запах духів почав змішуватись із запахом прілої соломи. Миколка побачив корів.

Їх було небагато. Вони стояли в дальньому куті базару, де починались будівлі, і жували своє останнє винесене на базар сіно.

- Та ось де вони! - прошепотів Миколка і зупинився:

бодай винюхати останні рештки духів, аби не пропадали. Хустинку ж на шиї він затягнув ще тугіше і вже хотів було йти до корів, як раптом остовпів: біля крайньої корови, що стояла прив'язана до воза, двоє дядьків їли ковбасу.

Спочатку Миколка не повірив, але коли побачив, як один із них, той, що був у брезентовому плащі, запихає свого червоного носа у торбину і витягає з торбини ще одне кільце ковбаси,- у Миколки потекла під щоками слина, хоча він ніколи ковбаси і не їв, він тільки чув ковбасячий запах, коли їхнім селом проходили німці, чи італійці, чи хто там проходив іще: хіба їх усіх перелічиш ?

Не стало ні духів, ні корів, ні базару від запаху того кілечка!

Боком-боком Миколка почав обходити дядьків, щоб вийти їм у спину і стати проти вітру і так дивитися.

Дядьки ж тим часом не поспішали. Не чути було, про що вони говорили, але говорили вони довго, і той ковбасячий дядько у брезентовому плащі висмикував із-за халяви батога, цвьохкав ним у повітрі перед носом корови і знову їв ковбасу.

"От як виросту,- думав собі Миколка,- буду їсти ковбасу день і ніч, доки не наїмся і аж доки ці чуні не зношу, а як і зношу, то все одно, мабуть, не наїмся... Але нічого, нічого, не сьогодні-завтра прийде мій батько з війни, то все ще може бути, може, він прийде не з торбиною, а з повним мішком ковбаси, і медалей у нього буде на грудях дзеленчати більше, ніж у вас двох, узятих разом із вашою ковбасою!"

І Миколка вихопив із кишені окрайчик хліба з цибулиною, і не зводячи засльозених очей з дядьків, з'їв свій харч як на вогні.

В цю мить увесь базар підняв голови в небо.

Навіть дядьки перестали жувати і позадирали в небо напхаті ковбасою роти: низько над базаром шугонула трійка "яструбків". А за нею ще одна, потім - ще! Вони летіли дуже швидко: видно, когось мали виручати, бо фронт був десь недалеко, за Синюхою.

Миколка навіть помітив у кабіні льотчика - хлопця у шоломі, Миколці начебто здалося, що льотчик махнув йому крилом: мовляв, кому воювати, а кому... а кому корову купувати!

Миколка похолов: ось уже скільки часу він заглядає цим брезентовим дядькам у їхні ковбасячі роти, будь вони неладні, а корова?! А ще дванадцять кілометрів вести її степом додому. А мати ж хвора, не може злізти з печі і думає, де ж це він там на базарі і як.

Тим часом йшлося на післяобіддя, базар знелюднів, і корів лишилося іще менше, ніж було.

Миколка полічив - чотири корови.

Він підійшов поближче до однієї з них і, начебто нічого й нема, почав наслухати, скільки за неї правлять і скільки дають...

Трохи перегодя до корови підійшли якийсь чоловік із жінкою. Чоловік одразу почав обмацувати та м'яти коров'яче вим'я, боки, шию.

- І скільки ж дає ваша біленька? - запитав чоловік у власника корови.

- Так як на добру пашу, то до двох відер.

- А скільки ж ви за неї? - поспитала жінка.

- Та так, за чотириста - то можна було б і віддати...

Чотириста тисяч! - Миколка відчув, як його двісті тисяч за пазухою почали холодно ворушитись, як живі...

Лишилося три корови, І Миколка почалапав своїми жовтими чунями до них.

Але ті дві корови були продані, а третя стояла за возами така, що до неї ніхто і не підходив. Те, що вона була вся геть-чисто чорненька,- півбіди. Миколці навіть сподобалося, що вона вся чорненька і ріжки віночком. Але вона хиталася од вітру і світила ребрами, і вим'я під нею було як маленьке яблучко,- ну просто тобі і не корова, і не коза. Продавала, корову така сама й тіточка: на ній не було навіть куфайки, а лише сірий піджачок з рукавами по лікті та на ногах - одна чуня, а друга калоша, прив'язана до ноги кабелем. Ніс її посинів від березневого вітру, латана-перелатана хустина стовбурчилась на голові, як шпаківня. Під пахвою тіточка тримала віхоть торішньої трави, на лигач і хворостину.

Так вони і трусилися удвох з корівкою на спорожнілому базарі, на сірій землі під сірим небом.

Миколка обійшов корівку раз і вдруге і, оглянувшись, чи нема поблизу людей, швидко прошепотів:

- Тьотю, а скільки ви за неї просите, і так, щоб оддати? У тіточки текли з очей сльози, чи то від вітру, чи хто зна від чого. Не дивлячись на Миколку, дерким від застуди голосом вона проговорила:

- Віддаю за сто п'ятдесят...

- А вона хоч доїться?

- Доїться, три стакани дає на день, але при добрій паші...- Аж тепер тіточка повернула голову в Миколчин бік - хто ж це її все-таки питає?

Миколка стояв від тіточки по той бік корівки, так що вона Миколки не помітила і здивовано оглянулася навколо.

- Тьотю,- Миколка виступив із-за корівки,- мені ще далеко йти, то чи беріть свої гроші, бо не рано ж.

І не встигла тіточка надивуватись, як Миколка присів і до коліна червоними тридцятками відлічив усі сто п'ятдесят тисяч - кожні п'ятдесят тисяч мати .перев'язала йому мотузочком, так що три рази по п'ятдесят - і корова твоя! Ще й п'ятдесят у запасі!

- Нате!

- А звідки ж ти будеш, що тебе самого оце послали?

- Та я тут недалеко, із Кумарів, може, чули, дванадцять кілометрів, а мати хвора на печі та двоє малих, а батька чекаємо з дня на день із війни.

# data[].attributes.attachment_link.title
Первінка - Микола Вінграновський, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Микола добігав до райцентру. Околичні вулиці степового райцентру були без хат і дерев - купи цегли, та глини, та уламків. Миколка біг далі. На перехресті двох таких мертвих вулиць він зупинився; в який його бік тепер? Почулася тупотнява, і знизу від ріки висунула голову сіра колона полонених німців.

# data[].attributes.body
Тема: Гуманізм повісті  М.Вінграновського "Сіроманець"
Д/З:
- вигадати власне закінчення твору М.Вінграновського "Сіроманець"
Домашнє завдання
НЕ ВИСИЛАТИ. Висилати тільки контрольні роботи.

# data[].attributes.body
Тема: Підсумкова контрольна робота (див. колонку поруч)
<---------
Висилати тільки контрольні роботи(борги по контрольним до 13.05!!!), домашні більше не приймаю.

# data[].attributes.body
Тема: М. Вінграновський "Первінка"
Д/З: читати  https://www.ukrlib.com.ua/books/printit.php?tid=436

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Анастасія Рябикіна

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер до киги М.Вінграновського "Первінка"

# data[].attributes.headline
Підсумкова контрольна робота до 12.05.2020!!!

# data[].attributes.subject
Підсумкова контрольна робота до 12.05.2020!!!

# data[].attributes.body
Контрольну роботу виконати на подвійному аркуші в лінію, сфотографувати, вислати на перевірку, а також зберегти і принести обов'язково після карантину

# data[].attributes.body
Тема:  Розвиток мовлення. Характеристика головного героя за планом.
Д/З:
с. 249 №11 усно

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дистанционная школа языка

# data[].attributes.attachment_link.title
5 клас Вінграновський Сіроманець 2 частина Онлайн уроки Література Дистанционная школа языка

# data[].attributes.body
Тема:  Доброта, вигадливість, рішучість Сашка, його здатність на самостійні вчинки, особливо у відстоюванні своєї позиції. Характеризування головного героя за планом.
Д/З:
с. 249 №11усно

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Борисенко

# data[].attributes.attachment_link.title
"Сіроманець" - повість Миколи Вінграновського. Відеоурок з української літератури

# data[].attributes.body
Тема: М. Вінграновський. Повість "Сіроманець". Захоплююча і драматична історія про хлопчика й вовка як приклад гармонії людини й природи.
Д/З:
1. Прочитати другу частину повісті М. Вінграновського "Сіроманець" (с.236-248)
2. С. 248-249 № 1-10 (усно)
Висилати на пошту це д/з не треба.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Оксана Панченко

# data[].attributes.attachment_link.title
М.Вінграновський "Сіроманець"

# data[].attributes.body
Тема: Микола Вінграновський. Повість "Сіроманець"
Д/З:
1. Прочитати першу частину повісті М. Вінграновського "Сіроманець" (ст.223-235)
2.Ст. 235-236 №1-10 (усно)
Висилати на пошту це д/з не треба.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Юлія Климова

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер СІРОМАНЕЦЬ

# data[].attributes.body
Тема: Григір Тютюнник"Дивак". Образ Олеся, його гідна поведінка як позиція особистості.
Д/З:
1. с. 222 №5-10 (усно)
2. виконати тест у робочому зошиті (тест подано нижче)

# data[].attributes.body
Тема: Григір Тютюнник "Дивак". Паралельність і єдність двох світів - природи і людини, зображенних в оповіданні. Точність і лаконізм описів природи.
Д/З:
Григір Тютюнник "Дивак" , с. 222  №5-10  (усно)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Костя Хіміченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Фільм "Дивак" (реж. Анастасія Пащенко)

# data[].attributes.attachment_link.title
Без названия

# data[].attributes.body
Тема:  Григір Тютюнник. Коротко про письменника. Оповідання "Дивак". Ідея неповторності й багатства внутрішнього світу людини.
Д/З:
- прочитати  оповідання Г.Тютюнника "Дивак" (підручник- с.215-221)
- виконати  № 11 с. 222 (письм.)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Григір Тютюнник. Дивак (Аудіокнига)

# data[].attributes.headline
Тест "Павло Тичина"

# data[].attributes.subject
Тест "Павло Тичина"

# data[].attributes.body
Не виконали:
5-В - Жуков, Самохіна, Соколов, Ткаченко
5-Г - Дорошенко, Екзархо, Ковтун, Павлюченко, Чебаненко
1. Прочитати теорію ( див. д/з за 19.03.2020)
2. Виконати тест (див. нижче)
Тест виконати, сфотографувати і обов'язково надіслати
на пошту  (обов'язково вказати прізвище, клас) yarina.mlechnaya@gmail.com
або Viber  +380964786462

# data[].attributes.body
Тема:  Контрольна робота №5 (твір-роздум "Чому природу треба берегти" )
Д/З:
напишіть твір-роздум"Чому природу треба берегти" (роботу виконати на подвійному аркуші в лінію, сфотографувати, вислати на перевірку, а також зберегти і принести обов'язково після карантину)
Зразок оформлення:

П'ятнадцяте квітня
Контрольний твір
Чому природу треба берегти

# data[].attributes.attachment_link.title
Напишіть твір-роздум

# data[].attributes.body
Тема: М. Рильський "Осінь - маляр із палітрою пишною..."Єдність людини і природи, зв'язок між станом людської душі та довкіллям.
Д/З:
1.с. 214 №4-10 (усно)
2.  Вивчити напам'ять вірш зі ст. 213 (або "Дощ", або "Осінь-маляр" із палітрою пишною")
Вірш зняти на відео, обов'язково надіслати на пошту (обов'язково вказати прізвище, клас) yarina.mlechnaya@gmail.com або Viber +380964786462

# data[].attributes.body
Тема: Основні відомості про поета Максима Рильського. Краса рідної природи й відтворення її поетом засобами поетичної мови. "Дощ"("Благодатний, довгожданий...")

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Влад Вишневский

# data[].attributes.attachment_link.title
Максим Рильський документальний фільм

# data[].attributes.headline
Д/З: в документі нижче 

# data[].attributes.subject
Д/З: в документі нижче 

# data[].attributes.body
(клацнути клавішею миши на документ; керуйте колесом прокрутки, щоб подивитися документ до кінця)

# data[].attributes.attachment_link.title
Максим Рильський

# data[].attributes.body
Позакласне читанняю Є. Гуцало "Сім'я дикої качки"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Добре дихалося зранку в старому дубовому лісі. Повітря пахло зволоженим листям, воно голубіло між стовбурами, і далина над верхівками дерев була кришталево чиста, кришталево дзвінка. Юрко йшов по стежині, що пролягала між заростями кінського щавлю, що світилася білим піском поміж великими, із тремткими краплинами в жолобках, лопухами, і в його душі було так само ранково й прохолодно, як у літньому лісі. Він радів, що сьогодні таки проснувся вчасно, що не очікував ні на батька, ні на матір, а подався сам до річки, щоб порибалити. Вудочка, як великий промінь, лежала на його плечі, вудочка обіцяла йому такі радощі, що в передчутті їх Юркові хотілося не йти, а бігти, не мовчати, а співати.

Він не втримався, щоб не крикнути. "А-а-а!" - легко й сріблисто вирвалося з його грудей, покотилося колесом по стежці й погасло в гущавині попереду. Ліс на хвилю заслухався, а потім зразу і збайдужів. "А-а-а!" - вже лункіше крикнув він, і тепер навколишня тиша немов кинулася стрімголов увсібіч, перелякана і тремтяча. "А-а-а!" - закричав на повні груди хлопець, і голос, неначе вибух, порскнув угору й по боках, а Юрко зостався в пустці, яка все збільшувалась, бо грім одкочувався все далі й далі, поки весь ліс не перетворився на величезну пустку.

В дзеркало ріки дивилось і не могло на себе надивитись небо. Юрко закинув вудочку, і поплавець хитнувся посеред блакиті. На нього зразу ж сів метелик, з жовтими плямами на крильцях, і довго сидів, поки по воді не побіг вітерець і не поніс того метелика геть-геть на середину. Як добре, як щасливо було Юркові!

Гуп-гуп-гуп! - почулося за спиною, і всі його думки розлетілися, як сонячні зайчики. Він озирнувся - й не помилився в своїх передчуттях: Тося таки прийшла слідом за ним, як і обіцяла звечора. Він демонстративно відвернувся, не бажаючи вступати з нею ні в які розмови, а вона, відчуваючи свою провину, зовсім тихо присіла неподалік. Тепер вона й сама була не рада, що прийшла, бо сподівалася на те, що Юрко стріне привітно, а він...

Отак довгенько не розмовляли. Хоч хлопець уже й перестав гніватись, але все ще не обзивався до Тосі. А вона, не зважившись повернутись і піти одразу, тепер дедалі почувала себе ніяково й пригнічено. Її засмучувало й те, що Юрко нічого не зловив. Якби зловив, то почав би радуватись, і тоді вони б якось помирились.

- Ти ж знаєш, - мовив, нарешті, Юрко, - що риба боїться, коли багато людей.

- Так уже й багато тут, - буркнула вона.

- Це через тебе не ловиться, - таки допік він.

Проте вона не хотіла погодитися з тією несправедливістю:

- То ти такий умілець!..

Юрко почав сопти. Він тільки недавно приїхав із міста в гості до бабусі, але вже встиг кілька разів посваритись і помиритись із Тосею. Вона з першого ж дня прив'язалась до нього, весь час намагалась бути в його товаристві, не спускала з нього очей. Спочатку Юркові подобалась її увага, але скоро та увага стала йому надокучати й заважати.

Нічого не піймав. А внизу таки найшов на кого звернути:

- Через тебе усе!

Тося й не думала здаватись:

- Ти, мабуть, черв'яка не тим боком стромляв на гачок, а на мене складаєш.

Поверталися од річки вдвох, хоч Юрко, йдучи з порожніми руками, хотів би повертатися сам, без свідків. Повітря посухішало, блакить між стовбурами зблякла. Тося назбирала зеленцю й хотіла вгостити Юрка, але той відмовився. Через кілька ж кроків не втримався - сам нарвав і почав ласувати.

- Колись ми з батьком піймали були сома, - збрехав Юрко, бо батько тоді ходив рибалити без нього і зловив тільки великого коропа, а не сома. - Півтора пуда заважив.

- Та ну?! - здивувалася Тося.

Юркові було приємне її захоплення, а тому він вигадував далі:

- А як тельбушили його, то всередині знайшли краснопірку на кілограм. І вона ще була жива!

Насправді ж ту краснопірку батько зловив іншим разом, і також без Юрка. Але здогадатись про все це Тося не могла, вона тільки вигукнула зачудовано:

- Ти бач!

Хлоп'яча уява й далі вела:

- Якось до нас у місто приїхав пересувний зоопарк. Там були леви, жирафи, макаки, вовки, лисиці, а також крокодили. Одного разу маленький крокодил десь пропав... То я його в озері на вудку через день зловив!

Але спостерігши, що вона не поспішає захоплюватись, а тільки недовірливо так дивиться, взявся глузувати з неї:

- Це я набрехав, щоб побачити, чи ти розумна...

- Тс-с-с, - зашепотіла раптом Тося, не слухаючи його й приклавши палець до вуст. - Подивись ген туди!..

Поміж кущами йшла качка, а за нею - цілий виводок каченят. Спершу Юрко подумав, що то свійські, але по тому, як качка витягувала шию, як сторожко озиралась, якими дрібненькими полохливими клубочками котились каченята по землі, зрозумів, що то дикі. Щойно вони сховалися за кущем, як Юрко, кинувши свою вудочку стрімголов шугнув уперед. Сіра качка, помітивши небезпеку, скрикнула і разом із каченятами дременула в траву. Проте Юрко й це думав одставати. Він тільки побоювався, що виводок ось-ось добіжить до річки, плесне на воду - і втече. Тому забіг наперед, відрізаючи їм дорогу на берег. Качка, не наважуючись покинути дітей, не злітала в повітря, вона кидалася то туди, то сюди, захищаючи їх. Каченята, стомлені й перелякані, збилися під ліщиною. Коли Юрко кинувся до них, розставляючи руки, щоб вони не повтікали, качка злетіла вгору. Хлопець поспіхом узявся ховати каченят за пазуху. Одне... Друге... Од річки долетів розпачливий материн крик. Третє відважилося тікати, але в високій траві заплуталось, і він його також посадив за пазуху. Зовсім близько пролетіла качка, сіла на землю, пробігла в напрямку до дітей, - і знову зірвалася, гнана страхом і розпукою. Четверте й п'яте також одважилися на втечу, але й на них чекала неволя.

- Що ти з ними робитимеш? - запитала Тося.

- Це ж дикі!

- Випусти, - сказала Тося, - бо вони повмирають без води.

- І що ти тямиш? - напустився на неї Юрко. - Я їх доглядатиму й приручу.

Знову долинув крик сірої качки, але він нітрохи пе схвилював Юрка. Дрібнота терлася в нього за пазухою, лоскотала тіло дзьобиками, крильцями, ніжками, - його аж холодок пронизував од того лоскоту. Не пощастило наловити риби, то має ген цілісінький виводок. Жаль тільки, що качку стару не додумався зловити, - ото було б про що розповідати. Він уявляв, як повезе каченят у місто, як показуватиме своїм товаришам, як вони заздритимуть. Він ішов - і пританцьовував. Оля-ля-ля! Тра-ля-ля!.. Який він меткий і проворний. Оля-ля-ля!.. А Тосі було сумно... Може, й справді вона даремно побоюється, а Юркові вдасться їх доглянути й приручити?.. У її вухах стояв отой качиний крик, довго ще стояв, навіть тоді, коли вони вийшли з лісу й через городи йшли до хати.

Юрко випустив каченят у великий ящик. Вони спочатку порозбігалися в різні кутки, а потім збилися докупи. Їхні малесепькі очі були схожі на голочки гострого суму. Boни тулилися одпе до одного, ніби в близькості шукали порятунку. Юрко налив у черепок води, але жодне з них не підступило до черепка. Тоді він брав їх по черзі, стромляв дзьобик кожного у воду, щоб пили. Каченята пручались, краплі стікали по грудях, але, мабуть, щось попадало і в горло. Поблизу ящика почала кружляти кицька, але Юрко нагнав її дрючком. Півень, відчуваючи тривогу, ходив попід ворітьми і гортанно покрикував. До каченят, здається, все те не доходило, - вони були полонені своїм розпачем. Юрко приніс їм вареної картоплі, але вони й не доторкнулись. Думав, що клюватимуть пшоно, але й пшоно їх не привабило. Поступово вони ставали все млявіші, в'яли, як рослини в спеку. Юрко не сподівався, що так зразу вони стануть нецікаві. Ще трохи позазирав у ящик, а потім вирішив:

- Вони бояться нас. Коли ми підемо, то вони й наїдяться, й нап'ються.

Тося мусила піти, плекаючи надію, що, може, й справді похоробрішають, коли залишаться самі. Вона хотіла податися разом із Юрком, щоб слухати його розповіді про місто, про те, чого їй ніколи не випадало бачити. Коли вона була з Юрком, то здавалося, що на неї падає чарівливе світло його знань, що вона за якийсь час переселяється у той світ, що постав з його розповідей. Проте Юркові набридло, щоб за ним цілісінький день нав'язливою тінню волочилось оце дівчисько, - і він сів на велосипед та й утік до хлопців.

Тося залишилася сама. Спочатку сиділа під своєю хатою й намагалась помітити, як сонячне проміння падає на землю. Але так нічого й не помітила. Потім з кленового пагінця робила свистки, але всі вони свистали не так, як той, учорашній, який грав тоненьким, наче аж зеленим звуком. Притулялася до берези, що росла на їхньому подвір'ї, хотіла підслухати, про що вона шумить, але сьогодні чомусь береза крилася від неї, не бажала повідати своїх думок. Ну, чого ж це все їй ниньки не дається, все тікає од неї, наче змовилось?

Стало гірко Тосі, гірко. І тут вона пригадала, як вставала раненько, як ішла назирці за Юрком, і в недоброму передчутті стислося її серце. Вона через садок майнула на сусідський двір, до ящика, а каченята вже деякі лежать на траві, а деякі ледве голівки тримають. Boнa на них водою прискати, вона їх трусити, але хіба це поможе? Не тямлячи себе, хапала їх і ховала за пазуху. Вони діткнулися зів'ялими тільцями її грудей, але й не ворушились. Через городи - в ліс. А потім отією стежкою, по якій ішла назирці, - до берега. Дуби співчутливо поглядали на неї, ніби хотіли допомогти. Тільки кущі перепиняли їй дорогу, тільки кущі шмагали по литках, ніби мстилися невідомо за що.

Неслухняними руками витягувала з-за пазухи, спускала на воду й благала душею й очима: попливіть! Попливіть! попливіть! Але вони, як квітки кульбаби, простилались на воді, яка їх не оживляла й не оздоровляла. Виглядала з усіх боків дику качку, кликала її так, як свійську: - "Тась, тась, тась!" - але й качка не припливала, мабуть, із горя далеко залетіла. Вона сама ладна була стати тією качкою, сама ладна була попливти разом з ними, тільки якби вони пливли. Таки роздяглася, долонями підштовхувала їх на глибоке, благала:

- Пливіть, рідні, пливіть, ненаглядні!..

Коли Юрко привів із собою хлопців, щоб показати їм каченят, то зразу ж здогадався, де вони могли подітись. Навіть не задумуючись, усі побігли до річки. Про себе Юрко погрожував Тосі якнайстрашніше, він, нарешті, пообіцяв собі розправитися з нею, щоб знала своє місце, щоб не лазила слідом за ним, щоб не втручалася.

# data[].attributes.attachment_link.title
Сім'я дикої качки - Євген Гуцало, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Добре дихалося зранку в старому дубовому лісі. Повітря пахло зволоженим листям, воно голубіло між стовбурами, і далина над верхівками дерев була кришталево чиста, кришталево дзвінка. Юрко йшов по стежині, що пролягала між заростями кінського щавлю, що світилася білим піском поміж великими, із тремткими краплинами в жолобках, лопухами, і в його душі було так само ранково й прохолодно, як у літньому лісі.

# data[].attributes.body
Пройти тест  з літератури           "Є. Гуцало "Сім'я дикої качки"     на платформі "Мій клас"              (до 07.04.2020)

# data[].attributes.attachment_link.description
Українська електронна освітня система «МійКлас» — це технологія, що економить час вчителю та робить навчання школярів більш цікавим

# data[].attributes.headline
Зверніть увагу

# data[].attributes.body
Зверніть увагу! 02.04. 2020 буде транслюватися  на платформі ТОВ "ТРО " Маріупольське телебачення" чи за Інтерет- адресою https://mariupolskoe.tv/online
урок для 5 класів за темою "Є. Гуцало "Лось". Знайомство".

# data[].attributes.body
Пройти тест  з літератури за творчістю Павла Тичини на платформі "Мій клас"(до 05.04.2020)

# data[].attributes.attachment_link.description
Українська електронна освітня система «МійКлас» — це технологія, що економить час вчителю та робить навчання школярів більш цікавим

# data[].attributes.body
Д/з (виконати до 02.04.2020)
1. Прочитати оповідання Є.Гуцала  "Лось"(с.203-210)
2. Поділіть текст оповідання "Лось" на частини, дібравши до них заголовки. Запишіть їх у зошит (план повинен бути докладним).
3. Дати визначення терміну "оповідання" (с.210), записати в зошит.
4. Намалювати квіточку,  в кожній пелюсточці запишіть свої міркування про те, що потрібно робити людям, щоб зберегти природу (це завдання за бажанням).
Роботи сфотографувати і обов'язково надіслати
на пошту  (обов'язково вказати прізвище, клас) yarina.mlechnaya@gmail.com
або Viber  +380964786462

# data[].attributes.attachment_link.title
Урок Євген Гуцало Оповідання «Лось» до підручника Авраменко

# data[].attributes.headline
Підручник онлайн

# data[].attributes.subject
Підручник онлайн

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Шкільні підручники онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська література 5 клас Авраменко 2018 і 2013 рік

# data[].attributes.attachment_link.description
Онлайн підручник з укр літератури, автор Авраменко тобі пригодиться на уроках. Онлайн перегляд. 2013 і 2018 роки

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ніна Шеденко

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер на оповідання "ЛОСЬ" Євгена Гуцала

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал Надія

# data[].attributes.attachment_link.title
Блакить мою душу обвіялa

# data[].attributes.headline
Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
Домашнє завдання

# data[].attributes.body
Домашнє завдання

1. Продовжити речення (письмово):

- Природа надихає мене ...

- У поезії Павла Тичини мене найбільше вразило те, що ...

- Я хотів би (-ла б)...

2. Вивчити один з віршів П. Тичини напам'ять. Відповісти на запитання в підручнику(усно)
Зняти відео як ви читаєте виразно напам'ять вірш, і вислати його у Viber  +380964786462 (вказати прізвище і клас)

# data[].attributes.headline
Тест "Є. Гуцало " Сім'я дикої качки"

# data[].attributes.subject
Тест "Є. Гуцало " Сім'я дикої качки"

# data[].attributes.body
Не виконали:
5-В - Хархан і Яресько (можна скласти на кращу оцінку), Жуков, Леонтьєва, Самохіна, Соколов
5-Г - Дорошенко, Екзархо, Ковтун, Моненко, Павлюченко, Сіренко, Чебаненко
1. Прочитати оповідання
Є. Гуцала "Сім'я дикої качки" (текст оповідання є в д/з за 02.04.2020).
2. Виконати тест у зошиті(див. нижче)

# data[].attributes.attachment_link.title
Сім'я дикої качки

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
#Книгищоговорять Вір в Україну

# data[].attributes.attachment_link.title
Євген Гуцало "Лось"

# data[].attributes.headline
Керуйте колесом прокрутки, щоб отримати інформацію в повному обсязі

# data[].attributes.subject
Керуйте колесом прокрутки, щоб отримати інформацію в повному обсязі

# data[].attributes.headline
Роботи сфотографуват

# data[].attributes.body
Роботи сфотографувати і обов'язково надіслати
на пошту  (обов'язково вказати прізвище, клас) yarina.mlechnaya@gmail.com
або Viber  +380964786462

# data[].attributes.body
Відеоурок "Павло Тичина "Не бував ти у наших краях!"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Борисенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Павло Тичина та його поезія "Не бував ти у наших краях". Відеоурок з української літератури (5 клас)

# data[].attributes.headline
Домашнє завдання на 18.03.2020

# data[].attributes.subject
Домашнє завдання на 18.03.2020

# data[].attributes.body
1.Прочитати поезії  "Не бував ти у наших краях", "Блакить мою душу обвіяла..." та "Гаї шумлять" (ст. 199-201).
2. Скласти паспорт однієї з цих поезій (письм.)
3.  Стор. 201, дати визначення терміну "ліричний герой" (записати в зошит)
Роботи сфотографувати  і надіслати на пошту (вказати прізвище, ім'я, клас) yarina.mlechnaya@gmail.com