# data[].attributes.headline
מה מסופר על הדמויות המרכזיות: מי הן? מה הן עושות? מרגישות? חושבות? מה תפיסת עולמן?מה מסופר על הדמויות "שבשוליים": מי הן? מה הן עושות? מרגישות? חושבות? מה תפיסת עולמן?מהם היחסים המתוארים בין הדמויות? מהם יחסי הכוח ביניהן? למי בסיפור יש פריבילגיה? מהי?מהם האירועים המרכזיים בסיפור? איך הם משפיעים באופן שונה על דמויות שונות?  

# data[].attributes.subject
מה מסופר על הדמויות המרכזיות: מי הן? מה הן עושות? מרגישות? חושבות? מה תפיסת עולמן?מה מסופר על הדמויות "שבשוליים": מי הן? מה הן עושות? מרגישות? חושבות? מה תפיסת עולמן?מהם היחסים המתוארים בין הדמויות? מהם יחסי הכוח ביניהן? למי בסיפור יש פריבילגיה? מהי?מהם האירועים המרכזיים בסיפור? איך הם משפיעים באופן שונה על דמויות שונות?  

# data[].attributes.headline
מהו הסיפור שלא מסופר? מהם המסרים הסמויים?אילו רכיבים מהסיפור נדחו, התגלו בהדרגה ונראה כאילו הושמטו ממנו?האם לנרטיב המרכזי של הסיפור יש נרטיבים אחרים אפשריים? מהם?מה לא מסופר על הדמויות המרכזיות? מה לא מסופר על הדמויות שבשוליים?אילו דמויות נעדרות מהסיפור או שקולן נעדר מהסיפור?אם דמות משנית בסיפור הייתה מספרת אותו מה הייתה מספרת?מהם האינטרסים של מי שמספר/ת את הסיפור (פוליטיים- כלכליים- לאומיים)?

# data[].attributes.subject
מהו הסיפור שלא מסופר? מהם המסרים הסמויים?אילו רכיבים מהסיפור נדחו, התגלו בהדרגה ונראה כאילו הושמטו ממנו?האם לנרטיב המרכזי של הסיפור יש נרטיבים אחרים אפשריים? מהם?מה לא מסופר על הדמויות המרכזיות? מה לא מסופר על הדמויות שבשוליים?אילו דמויות נעדרות מהסיפור או שקולן נעדר מהסיפור?אם דמות משנית בסיפור הייתה מספרת אותו מה הייתה מספרת?מהם האינטרסים של מי שמספר/ת את הסיפור (פוליטיים- כלכליים- לאומיים)?

# data[].attributes.headline
האם וכיצד עושה הסיפור שימוש ברגשות? עם מי נבנית הזדהות של הקוראים והקוראות? עם מי לא? כיצד נוצרת, או לא נוצרת, ההזדהות?מהן הנקודות בסיפור בהן חל שינוי ומעבר בעלילה? אם היינו משנים/ות אחת מנקודות אלה איך היה משתנה הסיפור?האם ישנם סמלים בסיפור? מהם? מה האפקט שהם יוצרים?האם ישנן הקבלות בסיפור? מהן? מה האפקט שהן יוצרות?האם יש משמעות לשמות בסיפור? מהם?      

# data[].attributes.subject
האם וכיצד עושה הסיפור שימוש ברגשות? עם מי נבנית הזדהות של הקוראים והקוראות? עם מי לא? כיצד נוצרת, או לא נוצרת, ההזדהות?מהן הנקודות בסיפור בהן חל שינוי ומעבר בעלילה? אם היינו משנים/ות אחת מנקודות אלה איך היה משתנה הסיפור?האם ישנם סמלים בסיפור? מהם? מה האפקט שהם יוצרים?האם ישנן הקבלות בסיפור? מהן? מה האפקט שהן יוצרות?האם יש משמעות לשמות בסיפור? מהם?      

# data[].attributes.headline
אילו ערכים אני מזהה בסיפור? איזו אג'נדה יש לי ביחס לסיפור?כיצד מוצגת "ההצלחה" בסיפור? האם נדרש נס, מזל או כישרון מיוחד כדי להצליח? או האם היא נגישה לכולן/ם? האם אני מזדהה עם הגדרה זאת ל"הצלחה"?מה אני לומד/ת מהסיפור על עצמי? על הקהילה שלי? על החברה שאני חי/ה בה?האם הסיפור משקף יחסי כוח הקיימים בכיתה שלי? בבית הספר? בקהילה?איך אני עם הזהות או הזהויות שלי קורא/ת את הסיפור (אישה צעירה/ ערבי/ ענייה/ אמן/ אישה מזרחית/ אדם דתי/ לסבית/ טבעוני)?אילו שאלות נוספות אני יכול/ה לשאול על הסיפור? 

# data[].attributes.subject
אילו ערכים אני מזהה בסיפור? איזו אג'נדה יש לי ביחס לסיפור?כיצד מוצגת "ההצלחה" בסיפור? האם נדרש נס, מזל או כישרון מיוחד כדי להצליח? או האם היא נגישה לכולן/ם? האם אני מזדהה עם הגדרה זאת ל"הצלחה"?מה אני לומד/ת מהסיפור על עצמי? על הקהילה שלי? על החברה שאני חי/ה בה?האם הסיפור משקף יחסי כוח הקיימים בכיתה שלי? בבית הספר? בקהילה?איך אני עם הזהות או הזהויות שלי קורא/ת את הסיפור (אישה צעירה/ ערבי/ ענייה/ אמן/ אישה מזרחית/ אדם דתי/ לסבית/ טבעוני)?אילו שאלות נוספות אני יכול/ה לשאול על הסיפור? 

# data[].attributes.headline
מהם מאפייני הכתיבה של צ'כוב לפי שני סיפוריו הקצרים? מדוע הוא נחשב לאחד מגדולי כותבי הסיפור הקצר במאה ה-20?

# data[].attributes.subject
מהם מאפייני הכתיבה של צ'כוב לפי שני סיפוריו הקצרים? מדוע הוא נחשב לאחד מגדולי כותבי הסיפור הקצר במאה ה-20?

# data[].attributes.headline
ספיר, רומי, איתמר ונמי

# data[].attributes.subject
ספיר, רומי, איתמר ונמי

# data[].attributes.body
ההצלחה בסיפור מוצגת בסוף כאשר יעקוב מתחבר לליבו ומצצליח לנגן ברגש כנה ואמיתי ועל כן אנשים מצליחים להתחבר ליצרתו דבר שבאופן אירוני ההופך אותו לנגן מצליח ואף עשיר.  ה״נס״ שנדרש להצלחתו של יעקוב הוא ההפנמה של מות אשתו וההכרה בביתו המתה, כלומר חיבור לרגש שלו.
בתור אומנים צעירים אנחנו גם כן חשים שעל מנת ליצור אומנות עלינו להתחבר לרגש הכנה שלנו ושאומנות חסרת רגש אינה מצליחה להגיע לאנשים.

# data[].attributes.headline
ליאם, עידו מורן וענבר

# data[].attributes.subject
ליאם, עידו מורן וענבר

# data[].attributes.headline
יערה, שקד, אלה

# data[].attributes.subject
יערה, שקד, אלה

# data[].attributes.body
בכינורו של רוטשילד מסופר על עיירה קטנה בה חיי יעקב ועוסק בבניית ארונות קבורה, הוא איש קר ומנוכר, מאוד מתמטי וחסר רגש (אפשר להבין זאת גם ביחסו את נגינה כאשר הוא מנגן בכינורו באופן תבניתי ומתמטי ושונא את אלו המנגנים בו ברגש). הוא אינו מתייחס לאשתו מרת'ה וכאשר היא מתחילה לחלות ומגיעה לסוף חייה הוא לא מנסה לעזור לה ורק מודד את מידותיה לקראת בניית ארון הקבורה שלו. לפני מותה מרת'ה מזכירה ליעקב שהייתה לו בת והוא אינו זוכר דבר, אנו מבינים כי כנראה חווה טראומה בעברו ולכן מתנהג כפי שמתנהג. במותה הוא חסר רגש ורק משבח את עצמו על עבודת הארון המוצלחת שביצע. לאחר מותה ייעקב מצחיל להתסכל אחורה על חייו ולהזכר בביתו, הוא מבין שהתייחס למרת'ה בקור ומעולם לא העריך אותה ונתן לה את היחס המגיעה לה למרות שהיא הייתה שם לצידו ושירתה אותו תמיד. ביום אחר הולך  יעקב ברחוב ונתקל ברוטשילד איתו הוא חולק יחסי שנאה (רוטשילד מתנכר אליו שנים ויעקב מגנה אותו על כך ועל ניגונו הרגשני). השניים רבים ונקלעים לקטטה יחד. בסוף הסיפור, לאחר שיעקב מתאושש מהקטטה ולומד דבר או שניים הוא מגיע לרוטשילד ומנגן מולו את המנגינה שלו ברגש רב, רגש כל כך רק עד שרוטשילד בוכה. יעקב מוריש את כינורו לרוטשילד לפני מותו ורוטשילד מנגן את מנגינתו באירועים רבים ומרוויח כסף רב

# data[].attributes.headline
ליאם, עידו וענבר

# data[].attributes.subject
ליאם, עידו וענבר

# data[].attributes.body
הדמויות המרכזיות בסיפור הן יעקב, מארפה, ורוטשילד. יש עוד דמויות כמו הרופא והמארגן של החתונות שמבקש את יעקב אבל הן השלוש המרכזיות. יעקב, הוא הדמות הראשית למרות שם הסיפור, הוא גם הכנר ולמחייתו הוא בונה ארונות קבורה. מארפה, אשתו של יעקב, גוססת ובמותה יעקב נאלץ להתעמת עם יחסו השנוי במחלוקת לאורך השנים. יעקב עוסק בחשבונות כל הזמן, מחשב הפסדים מול רווחים וכך בעצם מגיע למסקנה שהוא תמיד מפסיד- כסף, זמן... מה שהופך אותו לדמות ממורמרת למדי, וכך גם יחסו לדמויות סביבו. רוטשילד לדוגמא- הוא חלילן יהודי הסובל רבות ממזג רוחו הרע של יעקב, המטיח עליו עלבונות ואף מכה אותו ורודף אותו. רוטשילד הוא דמות המרתיעה את יעקב כי הוא מחובר לרגשות שלו, בעוד יעקב מדחיקם באובססיביות.

# data[].attributes.headline
ענבר ליאם ועידו

# data[].attributes.subject
ענבר ליאם ועידו

# data[].attributes.body
מאפייני הכתיבה של צ'כוב הם ריאליזם, שימוש בהומור ויצירת אווירה קודרת. הוא נחשב לאחד מגדולי כותבי הסיפורים הקצרים במאה העשרים בגלל כישרונו לתאר בצורה מדוייקת וסיפורית את הפרטים בסיפוריו

# data[].attributes.headline
ליה, דניאל, ברי, עיר

# data[].attributes.body
ליה, דניאל, ברי, עירד

# data[].attributes.headline
אלה, שקד ויערה

# data[].attributes.subject
אלה, שקד ויערה

# data[].attributes.body
במהלך הסיפור יש תהליך מבחינת הרגשות.
תחילה הקוראים נרתעים מיעקב ודוחים את דמותו אך במהלך הסיפור אנו מתוודעים לעומק דמותו ומתחילים לראות מעבר לראייה השטחית ההתחלתית. ככל שהסיפור מתקדם אנו מגלים פרטים נוספים על עברו של יעקב ועל דמותו, כך שנו מתחילים להרגיש אליו חמלה ואמפתיה והרגשות כלפיו משתנים ומתקרבים.

יעקב מתואר כאיש קודר, רשע, חסר רגשות, אשר כל עולמו הוא פונקציונלי ורווחי. נקודת מפנה אחת מתייחסת למחלתה של אשתו מארפה, שם אנו רואים את יחסו האמביוולנטי של יעקב, שהוא גם דואג למארפה ולא רק מחשב את ההפסד.

# data[].attributes.headline
ספיר, איתמר, רומי, נמי

# data[].attributes.subject
ספיר, איתמר, רומי, נמי

# data[].attributes.body
הדמויות המרכזיות בסיפור הן יעקוב, מרפה ורוטשליד.
יעקוב המכונה ״ברונזה״ הוא הדמות הראשית, הוא בן שחי בעוני ותנאים קשים ואת כל חייו מחשב בצורה אנליטית ללא רגשות והכל לפי רווח והפסד, הנגינה של רוטשליד היא מכנית ומדויקת והוא בז לאלו המנגנים בו ברגישות.
מרפה היא אשתו של יעקוב היא אישה חולה וקשת יום, ליעקוב אין סבלנות אליה אך היא נאמנה וחומלת.
רוטשליד הוא קלייזמר יהודי אשר יעקוב מתעלל בו ומוציא עליו את זעמו, יעקוב בז לרוטשליד מפני שרוטשילד מחובר לרגשותיו.

# data[].attributes.headline
ליאם עידו וענבר

# data[].attributes.subject
ליאם עידו וענבר

# data[].attributes.body
דוגמא למה שלא נאמר- בסצנה בה יעקב הולך בטבע ומתבונן בעץ הערבה, הוא מתייחס לגילה ואומר "איך הזקינה המסכנה", בכך הוא בעצם מתכוון לעצמו, לכמה שהזדקן. הרבה פעמים במהלך הסיפור הדובר יתייחס לאנשים או עצמים אחרים בכדי לדבר על עצמו, ובך לא נאמר לנו בבירור על רגשות הדמויות אך ניתן להבין זאת דרך הגוף אליו הם פונים או אותו הם מתארים. באותה סצנה יש גם מיתונמיה, הסטת המבט ממה שחשוב, למשהו זניח. באותה סצנה, יעקב, החושב על

# data[].attributes.headline
ספיר, איתמר, רומי, נמי

# data[].attributes.subject
ספיר, איתמר, רומי, נמי

# data[].attributes.headline
ליה, דניאל, ברי, עירד

# data[].attributes.subject
ליה, דניאל, ברי, עירד

# data[].attributes.body
לפי "כינורו של צ'כוב" ו"יגון", צ'כוב משתמש בכתיבתו ביסודות הומוריסטים, אירוניה, וטרגדיה. צ'כוב נחשב לאחד הסופרים הגדולים במאה ה-20, בפרט של סיפורים קצרים, בגלל הכתיבה הקודרת שלו ויכולתו להכניס את הקורא לתוך ההתרחשויות שהוא מתאר.

# data[].attributes.headline
ספיר, איתמר, רומי, נמי

# data[].attributes.subject
ספיר, איתמר, רומי, נמי

# data[].attributes.body
המונולוג הפנימי של יעקב ליד הנהר הוא הדרך להבנת משמעות הסיפור.

שם יעקב מתייחס לחפץ- עץ הערבה, בצורה אנושית, ניגוד מוחלט לאפיון דמותו שראינו במהלך הסיפור.
במונולוג עצמו יעקב מתעסק בעולמו המורכב מרווח- והפסד, אך במונולוג ניתן לראות את השינויים שחלים בדמות.

דוגמה לכך, היא במשפט "להשיט כאן אסדות, טוב מלהתקין ארונות מתים".
כלומר, למרות גאוותו המקצועית, הוא מגיע למסקנה חדשה ובה הרפסודה טובה יותר ממקצועו- ארונות המתים.

אם דמות משנית הייתה מספרת את הסיפור, למשל המנצח בתזמורת- מויסיי איליץ' שאכקס, כנראה שנקודת מבטו הייתה כלכלית על עולמו של יעקב משום שידוע לנו בהקשרו שהוא היה לוקח לעצמו יותר ממחצית הרווח.

# data[].attributes.headline
יובל בן חיים 

# data[].attributes.subject
יובל בן חיים 

# data[].attributes.body
מסופר על עיירה קטנה בה מתגורר יעקב, הדמות המרכזית בסיפור. יעקב עני, בונה ארונות קבורה, מנגן בכינור, וחשיבותו הרבה היא לכסף. יעקב קר, לא רגיש, ממורמר ואטום [נדמה שהוא חווה טראומה והוא סובל].

יעקב מתנהג בקרות רוח למחלה של אשתו ומה שחשוב לו הם מידותיו של הארון קבורה שלה. כאשר היא נפטרת הוא מתפאר בארון שהוא בנה. מארתה אשתו של יעקב מדגישה את יחסו המזלזל והמנוכר של יעקב. מרתה שמחה שהיא הולכת לעולמה אחרי כל הסבל מבעלה ומזיכרון שהעלתה לפני השטח על מות תינוקת. יעקב מנגן בתזמורת יהודית על אף שנאתו אליהם ולמוסיקה שלהם. נגינתו של יעקב מתאפיינת בטכניות ברמה גבוהה אך ללא שום רגש. לעומתו רוטשילד נגן בתזמורת שאותו יעקב שונא, מנגן ברגש ומביע דברים בנגינתו ולכן יעקב שונא אותו ומתייחס אליו בגסות ניכרת.

# data[].attributes.headline
יובל בן חיים 

# data[].attributes.subject
יובל בן חיים 

# data[].attributes.body
מאפייני הכתיבה של צכוב הם ראליזם
[כך הדמויות אינם קשורות לזמן או מקום מסוים אלא יכולות לדבר בצורה אוניברסלית לכל אדם], הדמויות בסיפורים שלו חולמות על משהו טוב יותר, על חיים טובים יותר אך הם כרגע נמצאים במקום גרוע. צכוב משתמש בהומור ובטראגיות על מנת להעביר את רעיונות שלו על תפיסת החיים. צכוב נחשב לאחד מגדולי הכותבים במאה ה20 בגלל הדרך שבה הוא מספר את סיפוריו, העלילה שבה הוא מצליח להעביר את תפיסתו על החיים והדייקנות בו הוא מציג לנו את סיפוריו.

# data[].attributes.headline
יובל בן חיים 

# data[].attributes.subject
יובל בן חיים 

# data[].attributes.body
יעקב מתייחס באופן קר ואטום לאנשים סביבו, הוא לא אוהב להביע רגש אלא רק רחמים עצמיים וציפייה לחיים יותר טובים. לאורך הסיפור מגלים לנו ברמיזות נושאים מסוימים שמסברים התנהגויות כאלו ואחרות, לדוגמא במהלך הסיפור ישנו זיכרון על מות ביתם של יעקב ומרתה אשר יכול להסביר את ההתרחקות הרגשית והפוסט טראומתית שגרמה לו להיות אטום, לסגור את רגשותיו ולא לתת לאף אחד לחדור. ביחסים של יעקב לאשתו היו ברורים אך על כמות הסבל והכאב שמרתה חווה ניתן להבין כאשר היא חושבת לעצמה על זה שהיא שמחה למות. מכאן אנו מבינים על אירועי עבר שגרמו ליעקב ולמרתה סבל והתנהגות מסוימת עד לשינוי והפתחות של יעקב לרגשות שונים.

# data[].attributes.headline
יובל בן חיים 

# data[].attributes.subject
יובל בן חיים 

# data[].attributes.body
בהתחלה יעקב מצוין כאיש שאנו לא היינו רוצים להיות בחברתו, איש קודר , מנותק שכל מה שחשוב לו הוא כסף. יעקב עובר תהליך רגשי בו הוא חושף את כל מה שניכן מתחת לפני השטח. אחרי מות אשתו והיחס המחפיר שלו כלפיה הוא עושה חשבון נפש עם עצמו, מסתכל לאחור, נזכר בדברים שהדחיק כמו מות ביתו ומבין כיצד זה השפיע עליו. לאט לאט הקירות שהוא בנה סביבו נופלות, הוא מתסכל על יחסו לאשתו, על חוסר התועלת ועל יחסו לזולת. דרך הכינור ניתן לראות את השינוי שיעקב עבר, מנגינה טכנית ללא שום אפיון של רגש, לדרך פיוס השלמה עם החיים ולנגינה מלאה ברגש ובתשוקה שלעולם לא חשבנו שיעקב ימחיש בנגינתו.

# data[].attributes.headline
יובל בן חיים 

# data[].attributes.subject
יובל בן חיים 

# data[].attributes.body
ההצלחה ניכרת כאשר יעקב מצליח להתחבר לרגשותיו. ניתן להתחבר לדמות זאת עקב ההבנה שלפעמים יש סיטואציות או טראומות שגורמות לאדם להתנתק מהרגש שלו, להתרחק ולבנות סביבו חומות. ההצלחה היא לשבור אותם , להתחבר לעצמך, לרגשות שלך וללמוד מהם. לאחר מות אשתו הוא מתחבר לרגשות שלו לאט לאט ונזכר בזיכרונות מהעבר. ניתן לחבר זאת גם לחיי היום יום בבית ספר. ישנם ילדים שמרגישים שולטים ומפגינים ביטחון או שליטה על אחרים אך לפעמים זה דווקא מסמל פחד, חוסר ביטחון ומן זעקה לעזרה. אני חושבת שלפעמים אנשים מביעים משהו מאוד שונה על פני הקרקע מאשר מה שקורה בפנים ומה זה מסמל ולכן ניתן להתחבר לדמות של יעקב ואף להרגישה אמפתיה כלפיה.

# data[].attributes.headline
ספיר, איתמר, רומי, נמי

# data[].attributes.subject
ספיר, איתמר, רומי, נמי

# data[].attributes.body
בתחילת הסיפור הצופים לומדים להכיר את דמותו של יעקב- איש אפל, עצוב, קודר וכל עולמו נמדד בהפסדים ורווחים.
כתוצאה מאפיון דמותו של יעקב, לצופים קשה להתחבר לדמותו שכן השימוש ברגש מצדו של יעקב הוא שלילי- ולכן גם של הצופים.
במהלך הסיפור אנו לומדים גם להכיר את דמותה של מרפה- אשתו של יעקב, אליה הוא מתנהג בחוסר יחס, ובאדישות רגשית לאשתו. אליה הצופים מתחברים מעט יותר משום שהם מרחמים עליה.

בסוף הסיפור הצופים מבינים מדוע התנהגותו של יעקב הייתה כזו- מות התינוקת שלו. והרגש בא לידי ביטוי בעצב משותף יחד עם יעקב, בחמלה, ברחמים...

אם היינו משנים את נקודות העלילה, הרגשות של הצופים ביחס לדמויות היו משתנות. נניח וסוף הסיפור היה בהתחלה וההפך, הצופים היו מבינים את מצבו של יעקב אך כשנגמר הסיפור היחס אל יעקב היה שנוא וקודר גם כן.

# data[].attributes.headline
ספיר, איתמר, רומי, נמי

# data[].attributes.subject
ספיר, איתמר, רומי, נמי

# data[].attributes.body
צ´כוב מדגיש את הקשר בין אידיאל האדם לשלמות, ובין המגבלות המעיקות על שיגרת יומו הריאליסטית. דמויותיו של צ'כוב חולמות על החיים הטובים, אך הסיכוי להגיע לחיים הללו הוא אפסי.
שיגרת היומיום, החוזרת על עצמה שוב ושוב, נתפסת ע"י צ´כוב כתהליך הרסני- למשל ב"כינורו של רוטשילד", דמותו של יעקב, העוסקת ברווח והפסד, מקצוע קודר המוכרח להיות "שגרה" שכן אנשים מתים כל הזמן.
האושר, לעומת זאת, קשה מאוד להשגה ואף לא אפשרי- כל חלום שמתגשם הופך מיד לחלק מהשגרה המדכאת.

# data[].attributes.headline
יערה אורני אופיר

# data[].attributes.subject
יערה אורני אופיר

# data[].attributes.body
כאשר מתעמקים בסיפור, ניתן לראות שפרטים רבים בעצם אינם נאמרים לקורא והקורא נדרש להשלים לא פעם את הדברים. בסיפור אנו לא מתוודעים לרגשותיו של יעקב. אנו מבינים מכך, ראשית שהוא איש קר ופונקציונלי, אך לעומת זאת איננו יודעים מה הוא באמת ומה מחשבותיו הפרטיות. אמנם יעקב מצטייר כאיש אדיש וחסר רגשות אך למעשה לכל נפש חיה יש רגשות ובאופן שבו הסיפור כתוב, הקורא צריך כמו לנחש את רגשותיו של יעקב או בעצם לקרוא את הסיפור בלי הידיעה החשובה הזו על הדמות הראשית. כמו כן, מקטעי סיפורים מעבר הדמויות על הקורא להרכיב עולם שלם ולהסיק מסקנות אודות המניעים והרגשות של הדמויות.

# data[].attributes.headline
יערה אורני אופיר

# data[].attributes.subject
יערה אורני אופיר

# data[].attributes.body
ההצלחה בסיפור "כינורו של רוטשילד" מאת צ'כוב מתבצעת לאחר מות מארפה, כאשר יעקב מעכל את מות אישתו ובתו, מתחבר אל הפנים שלו ומצליח לנגן באופן מרגש ונוגע ללב. בתור שחקנית צעירה שרואה את עתידה בתחום (בתקווה שעוד יש דבר כזה שנקרא תרבות ותיאטרון בעולם...) אני מבינה את החשיבות העצומה שיש לחיבור עצמי וכן רואה עד כמה חיבור עצמי ונכונות ופתיחות להביע רגע יכולים להיות מועילים ומעצימים את האומנות. מכאן, אני מתחברת ומסכימה עם הצורך בחיבור עצמי על מנת להצליח באומנות, ובכלל אני רואה בחיבור חשיבות לחייו הפרטיים של האדם ולסביבתו. יחד עם זאת, אני רוצה להאמין שאפשר למצוא חיבור עצמי וללמוד לבטא רגש גם בלי שיקרה אסון או אירוע מצער מאוד. כמובן שאני מבינה שאירוע עוצמתי מעין זה מעורר את החושים ואת המודעות אך צר לי שמרבית האנשים מגלים את עצמם מחדש רק בעקבות אירועים טרגיים. הייתי שמחה אם אנשים בכלל, ואני בפרט, ניתן לעצמנו את האפשרות והחופש להכיר את עצמנו ולחוות את רגשותינו בכל יום ויום, בלי קשר לאירוע יוצא דופן.

# data[].attributes.headline
יערה אורני אופיר

# data[].attributes.subject
יערה אורני אופיר

# data[].attributes.body
לפי שני הסיפורים הקצרים שלמדנו, מאפייני כתיבתו של צ'כוב הם ריאליזם והומור. כמו כן, פעמים רבות צ'כוב יוצר אוירה קודרת. דמויותיו שואפות לחיים טובים יותר וסיפוריו מתארים את אופן ההתמודדותן בין המציאות האפורה לבין החלום האידיאלי.

# data[].attributes.body
לפי 2 הסיפורים שלמדנו "כינורו של צ'כוב" ו"יגון", צ'כוב משתמש באמצעים אומנותיים כגון הומוריסטיכה, אירוניה, ראליזם, וטרגדיה בעת כתיבתו. צ'כוב נחשב לאחד הסופרים הגדולים במאה ה-20, בפרט של סיפורים קצרים, בגלל הכתיבה הקודרת שלו ויכולתו להכניס את הקורא לתוך ההתרחשויות שהוא מתאר וגם בגלל כישרונו לתאר בצורה מדוייקת וסיפורית את הפרטים בסיפוריו מה שגורם לקורא להרגיש כחלק מהסיפור

# data[].attributes.body
בסיפור כינורו של רוטשילד מסופר על עיירה קטנה בה מתגוררת הדמות המרכזית בסיפור- יעקב.
הוא בעצם עני, אשר עבודתו היא בניית ארונות קבורה, בנוסף, הוא גם מנגן בכינור בחתונות ואירועים כהשלמת פרנסה נוספת, וכל הזמן הוא עסוק בכסף ובמירמור.
יעקב קר, סימפטי, ממורמר, אינו רגיש כלל ואטום לכל דעה השונה משלו [אפשר לשער מכך שהוא חווה טראומה והוא סובל אבל לא ניתן לדעת בבירור].

אישתו של יעקב חולה ואף גוססת והוא מתנהג בקרות רוח למחלתה והדבר שיותר חשוב לו כרגע הם מידותיו של הארון קבורה שלה ולא היא עצמה. כאשר היא נפטרת הוא מתפאר בארון שהוא בנה.
שמה של אישתו של יעקוב הוא מרתה והיא מדגישה את יחסו המזלזל, הקר, החסר התחשבות והמנוכר של יעקב. היא מתנהגת בשמחה בנוגע לכך שהיא גוססת בגלל כל הסבל מבעלה ומזיכרון על מות התינוקת שלהם.
יעקב מנגן בתזמורת יהודית בכינורו למרות שהוא שונא אותם אחת המוסיקה שלהם. הוא מנגן בטכניות ברמה גבוהה אבל ללא שום רגש (זאת אומרת, הוא יודע לנגן מאוד טוב אבל נגינה קרה ומנוכרת שלא מביעה כלום). לעומתו, רוטשילד- עוד נגן בתזמורת, (שאותו יעקב שונא) מנגן ברגש ומביע דברים בנגינתו ולכן יעקב שונא אותו ומתייחס אליו בגסות ניכרת, בזילזול ובחוסר כבוד.

# data[].attributes.body
הסיפור שלא מסופר בעצם בא לידי ביטוי לאורך הסיפור הכתוב בכך שמגלים לנו ברמיזות נושאים מסוימים שמסברים התנהגויות כאלו ואחרות של יעקב, לדוגמא במהלך הסיפור ישנו זיכרון על מות ביתם של יעקב ומרתה אשר יכול להסביר את ההתרחקות הרגשית והפוסט טראומתית שגרמה לו להיות אטום, לסגור את רגשותיו ולא לתת לאף אחד לחדור. ביחסים של יעקב לאשתו היו ברורים אך על כמות הסבל והכאב שמרתה אישתו חווה ואפשר להבין זאת כאשר היא חושבת לעצמה על זה שהיא שמחה למות. מכאן אנו מבינים על אירועי עבר שגרמו ליעקב ולמרתה סבל והתנהגות מסוימת עד לשינוי והפתחות של יעקב לרגשות שונים. יעקב מתייחס באופן קר ואטום לאנשים סביבו, הוא לא אוהב להביע רגש אלא רק רחמים עצמיים וציפייה לחיים יותר טובים.
דרך זה אפשר להבין את הסיבה להתנהגותו ה"מגעילה" של יעקוב  בגלל החוויה הטראומטית שחווה בשבים הקודמות.

# data[].attributes.body
בתחילת הסחפור- הקוראים "לוקחים צעד אחורה"- נרתעים מיעקב, דוחים את דמותו ולא מבינים מה סיבת התנהגותו.. חלק מהקורטים יהיו אפילו נגדו ו"ישנאו אותו" בגלל התנהגותו אבל במהלך הסיפור אנו (הקוראים) יכולים להבין יותר לעומק את דמותו ואת סיבות התנהגותו ומתחילים לראות מעבר לראייה השטחית ההתחלתית.
במהלך הסיפור יש תהליך מבחינת הרגשות, זאת אומרת- ככל שהסיפור מתקדם אנו מגלים פרטים נוספים על עברו של יעקב ועל דמותו, כך שאנו מתחילים להרגיש אליו חמלה ואמפתיה והרגשות כלפיו משתנים מסוג של שנאה והרתעות לסוג של חמלה, הבנה וקירבה.
בתחילת הסיפור ולאורכו יעקב מתואר כאיש רשע, ממורמר, קודר, סימפטי וחסר רגשות אשר כל הזמן חושב על רווחו האישי ועל "מה שיצא לו מזה". נקודת המפנה והשינוי הראשונה מתייחסת למחלתה של אשתו מרתה, שם אנו רואים את יחסו הקר של יעקב שלאט לאט משתנה בכך שניתן להבחין ששם הוא גם דואג למרתה ולא רק מחשב את הרווחים/הפסדים שלו.

# data[].attributes.body
ההצלחה בסיפור מוצגת בכמה מקומות בסיפור.
הנקודה הראשונה היא בעצם לאחר מות אישתו ששם הוא חש כעס על עצמו ומבין את טעותו בנוגע אליה ושהצורה שהתנהג אליה הייתה רגע, הוא מרגיש פתאום סוג של חמלה אליה ומשנה את התנהגותו עקב המוות והבנת התנהגותו כשלילית. בנוסף- כאשר בסוף הסיפור מסופר לנו שיעקוב מתחבר לליבו ומצליח לנגן ברגש אמיתי וכנה שמגיע ממעמקי ליבו ולכן אנשים מצליחים להתחבר ליצרתו- דבר ההופך אותו לנגן מצליח ועשיר באופן אירוני ביותר.  מה שקורה אך ורק בגלל ההפנמה של מות אשתו וההכרה בביתו המתה, כלומר חיבור לרגש שלו.
ועל פי כן ניתן להבין שההצלחה ניכרת כאשר יעקב מצליח להתחבר לרגשותיו.

# data[].attributes.body
ההצלחה בסיפור "כינורו של רוטשילד" שכתב צ'כוב כאשר יעקב מצליח להתחבר לאני הפנימי שלו להביע בכנות את רגשותיו בנגינתו. האירוניה שבדבר היא זאת שהופכת את המקרה להצלחה מסחררת. בתור מוסיקאית אני יכולה להזדהות מאוד עם תחושה זו.

# data[].attributes.body
נקודות המפנה המובאות בסיפור "כינורו של רוטשילד" הופכות את יעקב לדמות דינאמית, כלומר הן גורמות לו לעבור תהליך של שינוי והארה המביא אותו לתובנה כי חייו בוזבזו. הוא מגיע למסקנה כי היה עדיף לו אילו היה מת.
ישנן שלוש נקודות מפנה משמעותיות:

א. ה-6 למאי, היום בו חלתה מארפה.

ב. היחס של יעקב לרוטשילד, בעיקר בפגישתם השנייה

ג.הטיול של יעקב אל הנהר וההיזכרות בתינוקת שהייתה לו.

# data[].attributes.body
פעמים רבות בסיפור ישנו עיסוק בין הנסתר לגילוי, כלומר אנחנו בתור הקוראים מסיקים מסקנות שאינן כתובות במפורש בטקסט. לדוגמה: רגשותיו של יעקב אינן נאמרות במפורש במהלך היצירה, דבק שמשרה רושם של קרירות. אך מתוך נקודות המפנה של יעקב אני רואים ללבו ומבחינים במסרים חבויים הנוגדים את המובן מאליו שהיה עד כה בטקסט.

# data[].attributes.body
הדמויות המרכזיות בסיפור הן: יעקב, מארפה ורוטשילד.
יעקב, המכונה "ברונזה", הוא הדמות הראשית ומתואר כאדם זקן וקריר (בן 70), מאוד מחושב וחסר רגשות.
מארפה מתוארת כדמות פסיבית, הסובלת מגסותו של בעלה ומזיכרון כבד של התינוקת המתה. בעקבות כך יעקב מגלה כי היא שבעה מרעיון המוות ואף רוצה בו.

רוטשילד הוא בעל חזות חיצונית חדה וקריקטוריסטית. נגינתו פתטית ובכיינית ויעקב רואה זאת כחולשה. שמו קשור על דרך הגרוטסקה בשמו של רוטשילד, הנדיב הידוע.

# data[].attributes.body
אני חושב שהסיפור עוסק בהתמודדות עם החיים, עם הקשיים בחיים. איך אדם מתקדם לאחר משבר, אדם רע או אדם פגוע, בריחה התעלמות או התמודדות.. אלו שאלות שעלו לי במהלך הקריאה. אני אוהב לחשוב שאנשים יכולים להשתנות, גם לא במכוון וגם כנגד רצונם. בסיפור ניתן לצפות בשינוי שמתרחש אצל יעקב, השינוי הלא מכוון שמוביל אותו אל "ההצלחה". כוחות חיצוניים רנדומליים הביאו להצלחתו(בניהן:מות ביתו ואישתו). אני מעריך מאוד כנות וחיבור לרגשות אך לדעתי זאת אינה הצלחה. הצלחה עבורי היא תחושת סיפוק גאווה ושלווה, דבר אשר יעקב לא זכה לו... אני לא חושב שהאומנות צריכה לנבוע מכאב האומן, אני לא יוצר מתוך כאב. ברור לי שמזל דרוש להצלחה משום שמזל דרוש עבור כל דבר. עם קצת מזל והרבה מאמץ אני מאמין שכל אחד יכול להצליח. נהנתי מאוד מהסיפור.

# data[].attributes.body
צ'כוב מציג בכתיבתו ראליזם כבר וקודר המשולב בגרוטסקיות והומור. בעקבות דרכיו החדשניות לשלב את הקורא ברגשות הקודרים שמועברים בסיפור ולשלב פרטים קטנים בצורה מדוייקת, הוא נחשב לאחד מגדולי הכותבים במאה ה20.

# data[].attributes.body
צ'כוב משתמש במדיום של הסיפור הקצר כדי להעביר רעיונות ודימויים פנטסטיים השווים בערכם למשל עבור מבוגרים. צ'כוב יוצר דמויות מעט סוריאליסטיות ששואבות את הקורא לסיפור ומאפשרות לקורא להזדהות ולהרגיש רגשות קיצוניים(לדוגמא: דחיה ובוז). המוגזמות מאפשרת התבוננות עמוקה ברכיבים שונים של ההתנהגות האנושית.

# data[].attributes.body
על פי שני הסיפורים שלמדנו, ״כינורו של רוטשילד״ ו״יגון״ , ניכר כי כתיבתו של צ׳כוב מאופיינת בראליזם קודר בשילוב של הומור ואירוניה. צ׳כוב נחשב לגדול הסופרים של של הסיפורים הקצרים במאה ה-20 בזכות כשרונו לתאר באופן חדשני את אופן ההתמודדות של הדמויות במציאותן הקודרת תוך כדי שימוש בהומור, ובזכות האופן בו הוא מצליח להכניס את הקורא להתרחשויות אותן מתאר.

# data[].attributes.body
הסיפור עושה שימוש ברגשות בכך שתחילה לוקח את דמותו של יעקב ומוציא ממנו את הרגשות ומתאר אותו כאדם קר, קודר ואפל, שתחומי העיניין של שטיחיים וקרים- כסף והפסדים. תיאורים אלו יוצריים רתיעה ודחייה מצד הקוראים על דמותו של יעקב.
אך ככל שהסיפור מתפתח, שכבות מדמותו של יעקב מתקלפות ונחשפת דמות שעוברת תהליכים רגשיים קשים. אנו מגלים כי את אטימותו רכש כתוצאה ממות ביתו, כמעין מגננה- הוא לא רצה להרגיש יותר, כי להרגיש אבל זה כואב, ותיאורים אלו יוצרים הזדהות ורחמים אצל הקורא.
נקודת מפנה בסיפור מבחינת רגשותיו של יעקב, היא כאשר אישתו מרפה מתה ממחלה, והוא עושה חשבון נפש עם עצמו וחושב על כמה אימלל אותה וכמה הוא לא נתן לה מה שיכל לתת, ולא העריך אותה מספיק. הוא נחשפף כאדם עם רגשות.

# data[].attributes.body
בכתיבתו צ'כוב משתמש בראליזם כדי ליצור תמונה מציאותית שגורמת לקורא להרגיש חלק מהסיפור ולהתחבר לדמיות. בנוסף הוא בונה סיטואציות השוואתיות שמעבירות לקורא מידע על מערכות היחסים בסיפור ועל התפתחות הדמויות. עוד, צ'כוב משתמש באמצעים אומנותים כגון הומור ואירוניה כדי להעביר את מסרים בסיפוריו.

# data[].attributes.body
בתחילת הסיפור הקורא לא מתחבר לדמותו של יעקוב בגלל הקור וחוסר האיכפתיות שבהתנהגותו- הוא עצוב שלא הרבה אנשים מתים, כי כך יש לו פחות עבודה, הוא אפילו עצוב שמארפה, אשתו, חולה ועומדת למות כי הדבר אומר שהוא יצטרך להכין לה ארון קבורה. אך לאורך הסיפור יחסו של הקורא כלפי יעקוב משתנה עקב השינוי שיעקב עובר: בנקודת המפנה השנייה של הסיפור (כאשר הראשונה היא הגילוי על מחלתה של מארפה), היא כאשר יעקב מבין שלאורך כל חייה של מארפה הוא אף פעם לא היה טוב אליה ודאג לה. את השינוי האחרון בדמות של יעקוב אנחנו רואים ברגע בו הוא מבקש לתת את הכינור לרוטשילד  .

# data[].attributes.body
מתוך שני הסיפורים הקצרים "יגון" ו"כינורו של רוטשילד" ניתן ללמוד הרבה על כתיבתו של רוטשילד ולמצוא קווים מקבילים בין הסיפורים.
הבולט שבהם הוא כלל הברזל שטוען שלכל פרט בעלילה צריכה להיות משמעות, או במילים אחרות, אקדח שמופיע במערכה הראשונה חייב לירות במערכה השלישית, מונח שהשפיע רבות על כל המחזאות, הספרות, הקולנוע ותחומים רבים נוספים באומנות.
בשני הסיפורים צ'כוב מעולם לא זונח אף פרט שנכתב. לכל מילה יש משמעות וסיבה.
למשל, ב"כינורו של רוטשילד" כבר בתחילת הסיפור אנחנו קוראים על כך שליעקב יש סלידה מבניית ארונות לילדים, ורק מאוחר יותר אנחנו מגלים על כך שלו בעצנו הייתה ילדה שמתה. אקדח במערכה הראשונה, שיורה בשלישית. ניתן להביא אין ספור דוגמאות נוספות לכך משני הסיפורים, ומאפיין זה בכתיבתו של צ'כוב השפיע רבות על התרבות המערבית ולכן בחרתי לפרט עליו

# data[].attributes.body
לפי הבנתי את הסיפורים שקראנו, צ'כוב נהג להשתמש בסיפוריו הקצרים (וגם בחלק ממחזותיו) בריאליזם גרוטסקי ומדכא כאחד.
צ'כוב נהג לכתוב על סיטואציות ריאליסטיות (מציאותיות, הגיוניות) ולהציג את כל מורכבותן, בצורה שמאפשרת לקורא להתחבר לסיפור. בתוך סיפוריו הריאליסטיים צ'כוב שילב סימבולים (בין היתר בתוכן העלילה, בכותרת הסיפור ובשמות הדמויות) שמציגים את הסיטואציות הריאליסטיות (המדכאות מנקודת מבט אובייקטיבית) באופן גרוטסקי; טרגי, אירוני וקומי כאחד.
צ'כוב נחשב לאחד מגדולי כותבי הסיפורים הקצרים של המאה העשרים בגלל יכולת הכתיבה הריאליסטית יוצאת הדופן שלו, ובגלל הפרספקטיבה הייחודית, האירונית והקודרת שהוא מציג לסיפוריו.

# data[].attributes.body
אנחנו הקוראים נזרקים לסיפור בלי הסבר על העבר של יעקב ושל אשתו. העבר נרמז לנו מכמה מקומות במהלך הסיפור אבל מעולם לא מתואר בפרטים.
והרי העבר כל כך חשוב!! העבר עשוי לעזור לנו להזדהות עם דמותו של יעקב, להבין מדוע הוא כל כך קר, רציונלי ואנוכי. בעצם הוצאת העבר מהסיפור הכותב חוסם בפנינו את השביל שמוביל להזדהות עם יעקב וגורם לנו לראות אותו בדיוק לפי כפי שהוא וללא האירועים שהובילו להפיכתו לכזה.

# data[].attributes.body
ההצלחה בסיחפור מגיעה כשיעקב מצליח להתחבר לרגשותיו ומביע אותם בפעם הראשונה בפני הקוראים. לאחר שאשתו מתה.
ההצלחה הזו היא אותנטיות של רגש שזה הדבר שכל אומן מוצלח מנסה להעביר.
אומנות נועדה לגעת ברגש ואין דרך יותר ישירה ואמיתית מאותנתיות.
יעקב שכל הזמן היה עסוק בתוך עצמו, ניתק את עצמו מהסביבה ולא נתן לאיש לחדור לתוכו מצליח לבסוף באופן אירוני רק אחרי שהבן אדם היחיד שסופר לנו שאהב מת.

# data[].attributes.body
הסיפור לא מכנה את הרגשות בשמם, אך עוסק בהם באופן מפורש. אנו מודעים מאד, בתור קוראים, לנוכחותם או העדרם. כאשר מסופרות פעולותיו של יעקוב, כמו למשל התנהלותו מול אשתו בגסיסתה - האדישות כלפיה, החשיבה הקרה והפרקטית על בניית הארון, בניית הארון בעודה בחיים... - בולט לנו העדר הרגש. הזדהות הקוראים היא, כמובן, עם הדמויות הקורבניות יותר - מארשה, רוטשילד. במקרה של יעקוב, זה קצת יותר מורכב.. מצד אחד, הוא מאמלל את סביבתו. מצד שני, לקראת סוף חייו הוא קצת מכה על חטא ואנו חשים מעט חמלה והזדהות עמו. ההזדהות הגדולה ביותר היאר כמובן דרך המוות, שמחכה לכולנו. נקודות השינוי הן כאשר יעקוב מתחיל לעשות חשבון נפש עם עצמו - חושב על הדרך בה התעלם מאשתו במשך למעלה מחמישים שנה, נזכר בבת שהייתה לו, שם לב לפתע לנהר שהיה שם כל הזמן הזה. אם לא היו נקודות השינוי הללו, יעקוב למעשה לא היה עושה רפלקציה על עצמו ועל חייו, והסיפור היה נגמר באותו מצב בו התחיל.

# data[].attributes.body
יעקוב הוא איש (כמעט, או אפילו לגמרי) חסר רגשות, רואה את העולם בדרך צרה ומחושבת, מלא חרטות על מה שהיה יכול להיות ולא היה ("הפסדים", כלשונו), קר, חסר התחשבות ומרושע לסובבים אותו. הוא בונה ארונות מתים, ולפיכך מחכה שאנשים ימותו, רוצה שאנשים ימותו. לא אכפת לו מהאנשים הללו. הוא מתאונן שאינו מרוויח מספיק. הוא מעריך את החיים רק על פי מצבו הכלכלי. הוא גם מנגן בחתונות יחד עם רוטשילד, עליו מסופר שהוא יהודי שמעריך את כשרון הנגינה של רוטשילד ובעל מראה חיצוני לא מלבב. מערכת ל בין יעקוב לסובבים אותו נוראית. הוא צועק על אנשים, הוא מרושע לאשתו, לא רואה את צרכיה ורגשותיה, לא מנסה להתחשב בה אפילו על ערש דווי. מארשה אישה פשוטה, עקרת בית ככל הנראה שחיה חיים די משמימים, סביר להניח, בחמישים השנים של סוף חייה. היא פאסיבית, לא מדברת כמעט. היא כנועה לגמרי, לא מוכיחה את יעקוב על התנהגותו, מאמצת את זהותה כקורבן. דמות משנית נוספת היא החובש, שמטפל ביעקוב ואשתו בקוצר רוח, חוסר התעניינות, חמלה או רצון לעזור. הוא מנסה לגרשם ממרפאתו במהירות האפשרית. יעקוב טוען שמדובר ביחס מפלה הנובע מהיותם עניים. נראה שגם החובש חסר רגשות כלפי הסובבים אותו, או לפחות כלפי העניים. מוזכרת דמות מנצח נגני החתונות, בעל הפריבילגיה. הוא נוהג לקחת יותר ממחצית הרווח! האירועים המרכזיים הם מחלתה של מארשה, ההליכה לבית החולים, המוות שלה, מחלתו של יעקוב, הרפלקציה שלו ומותו.בזמן מחלתה של מארשה, נראה שהמצב לא נוגע בליבו של יעקוב. הוא לא מנחם אותה, ואף בונה את ארון קבורתה בעודה בחיים, תוך חשיבה פרקטית. ואולם, לאחר מותה הוא פתאום מתנער, חושב על יחסו אליה, נזכר בביתם שנפטרה ועוד. אפשר אפילו לומר שמותו הסמוך למותה, הושפע ממותה.לאחר מותו של יעקוב, כינורו ונגינתו האחרונה ממשיכים לחיות בעיר, כאשר רוטשילד ממשיך לנגן ב(כינור שיעקוב הוריש לו) את המנגינה שיעקוב המציא ושנעשתה פופולרית.

# data[].attributes.body
יהונתן אגם
מאפייני הכתיבה של צ'כוב בשני סיפוריו הקצרים היא אווירה טראגית אך אם זאת אירונית ועיסוק מתמיד בנושא המוות והאובדן.
צ'כוב נחשב לאחד מגדולי הכותבים של המאה העשרים בגלל היכולת המופלאה שלו להכניס את הקורא אל תוך הסיפור מבלי יותר מדי אינפורמציה מיותרת

# data[].attributes.body
יהונתן אגם
בכינורו של רוטשילד מסופר על עיירה קטנה ששמה לא מוזכר בה חי יעקב, בונה ארונות מתים ונגן כינור בחתונות יחד עם להקת כלייזמרים.
הסיפור עוסק בהתמודדותו של יעקב עם מות אישתו והשינוי שהוא לומד מאותו אובדן והדרך בה הוא מכפר דרך רוטשילד (נגן חליל אותו יעקב מתעב) על היחס הרע שנתן לאישתו