# data[].attributes.headline
בסוף מתרגלים להכל - דודו טסה

# data[].attributes.subject
בסוף מתרגלים להכל - דודו טסה

# data[].attributes.body
עדיף הטירוף, השיגעון, רק לא הפחד הוא גומר אותי
דירת חדר בפינה של הפינה
אני לא יכול להירגע
נשאר קצת אוויר לסיבוב אחרון

ואני לא רואה איך אני יוצא מזה
איך אני הופך את זה לאהבה

עדיף הטירוף, השיגעון, רק לא הפחד, הוא גומר אותי
כוסות ריקות, דמעות זולות
מלך, בלייצר חיים
חזרתי מציד, כתמי הדם נעלמים עם בוא השמש

ואני לא רואה...

נורא, כמה זה נורא
בסוף מתרגלים להכל

# data[].attributes.attachment_link.title
דודו טסה - בסוף מתרגלים להכל

# data[].attributes.headline
התמכרנו לאקשן וחיסולים

# data[].attributes.subject
התמכרנו לאקשן וחיסולים

# data[].attributes.body
האם גם אתם מרגישים שמאז מתקפת הביפרים שהוכתרה כהצלחה כבירה, החיסול של נסראללה, ואז של המחליף שלו והמחליף של המחליף שלו – הפכנו, איך להגיד את זה בלי להישמע מוזר, מכורים לחיסולים? אחר כך סינוואר ועכשיו ההישגים חסרי התקדים של התקיפות באיראן הפכו אותנו מכורים לאקשן?

כמו מכורים אנחנו מחפשים את ההיי הבא. הבעיה היא שזה יוצר מצבים שבהם קשה לנו כבר להתרגש מדברים "רגילים", המוח הופך רעב לגירויים חזקים, ואנחנו גם שוכחים את המטרות השגרתיות שלנו, כמו למשל החזון של שלום, החזרת החטופים וכדומה. כל אלה טובעים בערפל של ניצחונות מהירים ובצורך במנות גדולות מהם. כבר לא מתרגשים מחיסול אחד של מפקד זוטר".

# data[].attributes.attachment_link.title
″כמו מכורים אנחנו מחפשים את ה‘היי’ הבא, מחכים כבר לחיסול הבא”

# data[].attributes.attachment_link.description
מבצע הביפרים, החיסולים של נסראללה וסינוואר, וכמובן המהלומות עם איראן והמתיחות בין לבין יצרו אצל כולנו ציפייה להישג הבא ולמבצע הבא שיספקו ריגוש והתרוממות רוח. ”מדובר בהתמכרות של ממש”, מזהירה מומחית לנושא. ”ההתמקדות בחיסולים לא באמת מובילה לאיחוי הקרע הגדול שאנחנו חווים”

# data[].attributes.headline
על פי הערכות, מספר הצופים המרבי בקולוסיאום היה בין 40,000 ל-70,000, והוא שימש לתחרויות גלדיאטורים ותצוגות קרב כגון קרבות ימיים, מסעות ציד, הוצאות להורג, שחזורי קרב היסטוריים ודרמות מיתולוגיות. המבנה חדל לשמש כמוקד בידור בראשית ימי הביניים ונעשו בו שימושים שונים כגון: דיור, סדנאות, מסדרים דתיים, מבצר ומחצבה.

# data[].attributes.subject
על פי הערכות, מספר הצופים המרבי בקולוסיאום היה בין 40,000 ל-70,000, והוא שימש לתחרויות גלדיאטורים ותצוגות קרב כגון קרבות ימיים, מסעות ציד, הוצאות להורג, שחזורי קרב היסטוריים ודרמות מיתולוגיות. המבנה חדל לשמש כמוקד בידור בראשית ימי הביניים ונעשו בו שימושים שונים כגון: דיור, סדנאות, מסדרים דתיים, מבצר ומחצבה.

# data[].attributes.body
האימפריה הרומית קיימה מלחמות עצומות במשך 1000 שנה. שבהן בני אדם היו דבר שעשוע. ידי ילדים גדלו לתוך חרבות, ולמטרות בידור היו מגיעים לקולסיאום.

שם צפו בהוצאות להורג בצורה אכזרית,

מלחמות בין בני אדם שמנסים לשרוד לחיות טרף, הוצאות אכזריות להורג, קרבות ועוד.

האכזריות חלחלה עמוק יותר ויותר עד למקום שאין יותר טוב מהמטבח, מהמלחמה, מקרבות על סוסים וחרבות.

זה משעשע, מבדר, ומעצים.

ככל שכבשת יותר, ככל שהרגת יותר, ככה אתה יותר חזק וזה מה שחשוב.

# data[].attributes.headline
השיר עניין של הרגל מבט

# data[].attributes.body
השיר עניין של הרגל מבטא בעייני את ההתמכרות האמיתית למלחמה

ההרגל שהופך לדבר שקשה מאוד להפסיק

ההתרחקות מעצמך

והיכולת להגיע למעשים שלא תואמים אותך

ואת האמונות שלך בהכרח

אך ההתמכרות

גם כשאתה יודע שדבר לא טוב אתה מתרגל ומתרגל

עד שאתה כבר לא רואה דברים בצורה סבירה

בהיגיון

זה מדגיש

בעיני את התהליך

את איך זה מתחיל בקטן והפוך להתמכרות

את האיבוד העצמי

שבתוך הדבר

לחיות את מה שאתה אמור לעשות ולא את מה שאתה מאמין שאתה צריך

וזה גם מעלה בעייני שאלות חשובות ועצובות אולי על ״ התמכרות למלחמה ״

ילד ילד תעצור
ילד ילד בוא תחזור
בוא אלי, מחמל לבי
בוא אלי, תינוק שלי
כה קודרים הם השמיים
ובחוץ כבר עלטה
חיילי הבדיל עדיין
מתחת למיטה
בא הביתה ילד

החלק הזה מבטא שאלה של איפה הילד שבנו מתחבא בזמן שהתמכרת לדבר שרחוק ממה שרובינו משרתים ומסכימים אילו

איפה הוא?

הבן דוד כמו חיה כבר רגיל לראות דם
אינו חש בסבל אינו בן אדם, השורה הזאת הכי נגע בי זה להבין שלרוב אתה כבר מאבד את עצמך וכבר מתרגל לזה עד כדי קח שאתה לא חש כאב וסבל לדבר אתה התרגלת לזוועה

ומשם מתחילה ההתמכרות, כי כשזה ככה זה כבר הופך לשגרה

https://youtu.be/q-NRrB9pbKs?si=36w5dUQp_PkE9WIu

השיר ״ עניין של הרגל ״
ל

# data[].attributes.attachment_link.title
יזהר אשדות | עניין של הרגל

# data[].attributes.headline
סיפור ילדים אשר נוגע בלב

# data[].attributes.subject
סיפור ילדים אשר נוגע בלב

# data[].attributes.body
הסיפור של Undertale (מתחת לסיפור) פשוט. בין בני אדם ומפלצות הייתה מלחמה, והבני אדם נצחו. בני האדם גירשו וסגרו את העם של המפלצות לגור מתחת להר "אֶבוֹט". יום אחד ילד (במשחק לדמות הראשית אין מגדר, והשחקן ראשי לבחור לה שם) טייל על ההר ונפל לתוכו, ועכשיו יש מולו בחירה להציל את המפלצות מההר או להרוג את כולם.

המוזיקה במשחק השפיע מאוד חזק על האולם לא רק של הגיימינג אלה גם של הרבה אנשים. המוזיקה זרעה אמוק בלב של הרבה ילדים ומבוגרים.

לעומת המלחמה המוזיקה במשחק לא מפחידה אלא אפית אופטימית, ומספרת על הדמויות. בקרב עם פאפירוס המוזיקה קופצנית שמעידה על הילדותיות שלו, ובקרב עם אחד מרוחות הרפאים המוזיקה באנר סווינג שמעידה על זה שהדמות old-fashioned כמו שאומרים.

המשחק לעומת המלחמה ולעומת ההפסד חמוד, אופטימי ונוגע בלב.

אם אתם בוחרים לרצוח את כולם, את ל המפלצות, המשחק יהיה שקט, ובקריבים המוזיקה יותר אפית ואינטנסיבית, אבל לא מפחיד אלה מלחיץ ומהדדת להגיע לניצחון.

https://youtu.be/ObqLxqu526A?si=0GXN_jZiXr61Z80h

# data[].attributes.attachment_link.title
Karimu Samuels | Movement Coach on Instagram: "Everything is possible with a clear INTENTION 🧠

The clearer our intention the better the outcome.

In order to create whatever we want (physically, mentally, emotionally) we need to learn to listen carefully, we need to learn to observe properly (ourselves and others), we need to learn to guide (ourselves and others)!

This exercise helps person A (the guide) to become more precise in observing and creating and person B (the follower) to stop controlling and to start trusting and following the intuition of the body.

Thank you for your trust and your ability to adapt to my guidance the way you did @brydiecolquhoun1 

———

🎥 @nils_jr 

———

#selfcontrol 
#selfawareness 
#awareness 
#flowmovement 
#movementflow 
#bewatermyfriend 
#naturalmovement 
#idoportal 
#movement 
#movementismedicine 
#movementmedicine 
#movementistherapy 
#movementtherapy 
#functionalmovement 
#functionalbody 
#contemporary 
#contemporarydance 
#bodyawareness 
#bodyandmind 
#bodycontrol 
#bodybalance 
#softacrobatics 
#softbody 
#floorwork 
#floorworktechnique"

# data[].attributes.attachment_link.description
163K likes, 459 comments - karimu_samuels on October 2, 2024: "Everything is possible with a clear INTENTION 🧠

The clearer our intention the better the outcome.

In order to create whatever we want (physically, mentally, emotionally) we need to learn to listen carefully, we need to learn to observe properly (ourselves and others), we need to learn to guide (ourselves and others)!

This exercise helps person A (the guide) to become more precise in observing and creating and person B (the follower) to stop controlling and to start trusting and following the intuition of the body.

Thank you for your trust and your ability to adapt to my guidance the way you did @brydiecolquhoun1 

———

🎥 @nils_jr 

———

#selfcontrol 
#selfawareness 
#awareness 
#flowmovement 
#movementflow 
#bewatermyfriend 
#naturalmovement 
#idoportal 
#movement 
#movementismedicine 
#movementmedicine 
#movementistherapy 
#movementtherapy 
#functionalmovement 
#functionalbody 
#contemporary 
#contemporarydance 
#bodyawareness 
#bodyandmind 
#bodycontrol 
#bodybalance 
#softacrobatics 
#softbody 
#floorwork 
#floorworktechnique". 

# data[].attributes.attachment_link.embed_code
View this post on Instagram

A post shared by Karimu Samuels | Movement Coach (@karimu_samuels)

# data[].attributes.body
האול, המכשף, יוצא לעיתים קרובות לקרבות, בהן הוא משנה את צורתו לעורב ואז בחזרה לבן אדם.

יום אחד הוא חוזר ספק עורב ספק אדם, כולו מסריח מאבק שריפה, וקלציפר, האש המדברת שהוא בעצם שד, יש לו שני דברים לאמר בנושא.

# data[].attributes.headline
השקט של פחד ורעב

# data[].attributes.subject
השקט של פחד ורעב

# data[].attributes.body
תכירו: Fear and Hunger, או איך שאפשר לתרגם "פחד ורעב" הוא משחק אימה. בתחילת משחק נותנים לנו לבחור בין 4 דמויות. קאהארה - גנב, שאשתו עובדת כזונה, שבא למבוך (dungeon) כמשימה למצוא ולהציל את מפקד הצבא, ולקבל מזה כסף בשביל משפחתו. ראנגוואלדר - ברברי מארץ אחרת, שבא למבוך כדי להרוג את האיש שרצח את כל הכפר שלו. אנקי - מכשף שבא למבוך בשביל הספריות והידע. ד'ארס - אבירה שבאה למבוך כדי לחפש את המפקד האהוב שלה. המבוכים של פחד ורעב הוא מקום מפחיד ואלים, מלא בדם, מפלצות והרבה דברים רעים ומפחידים, כל מי שהלך לשם לא חזר מפני שהמבוכים שיגעו אותו. אז מה מיוחד במוזיקה פה ואיך זה קשור למלחמה? משחק זה מראה איך המלחמה (והדת) יכולה לשנות אנשים ולגרום להם לרצות עוד. לה'גרד - האיש שכל 4 הדמויות הגיעו בשבילו, והוא מאוד רוצה שלטון ולנצח את המלחמה שזה גורם לו לרצות להיות "האל החדש". במשחק כמעט ואין מוזיקה, הכל שקט ורק קולות של המקום, הדם והנשימה נשארו, וזה מפחיד. במוזיקת הפתיחה יש ביטים וסינטים קריפיים ומפחידים שבאים בפתאומיות. לפעמים בקרקע אפשר לשמוע שירה, או סינטים (פסנתר וכדומה)ותופים, שרק מוסיפים לפחד ולמתח.

https://youtu.be/JpXgIMOO-_I?si=eebQ3FGvI5qgetyS

במשחק השני Fear And Hunger: Termina המקום יותר קרוב לימים שלנו, יש ערים ולא מלוכות, כלי נשק ותחבורה, אבל המלחמה והדת נשארו. המשחק עוקב אחר סיפורם של 14 נוסעי רכבת, 8 ניתנים למשחק, שנאלץ על ידי ישות זדונית המכונה "אלוהים הירח הטריקסטר" להפוך למשתתפים בפסטיבל טרמינה - אירוע מסוג Battle Royale שבו רק אחד מהמשתתפים ייצא בחיים. המשחק מתרחש על פני תקופה של שלושה ימים - מחולקים בקטעי בוקר, ערב ולילה - כל אחד עם אירועים ודמויות ייחודיות שמסתובבות בעיירה פריחייוויל בעקבות האג'נדה שלה בזמן שהדד-ליין הולך ומתקרב. במשחק זה יש יותר כלים אשר נשמעים ברקע, פסנתר, בס, תופים. יש אמביאנט (צלילי רקע כמו עלים ורוח.) ביחד עם מוזיקה חלשה אבל מותחת גורמת לפחד ממשהו שעדיין לא פה.

https://youtu.be/Zunk4YUGtzY?si=g_jx9vw4ZO90-cmz

# data[].attributes.headline
הנקמה של ריק 

# data[].attributes.subject
הנקמה של ריק 

# data[].attributes.body
בריק ומורטי יש מוטיב שחוזר כל הסדרה ודי מניע את הסדרה שבו ריק מחפש את הריק המקורי שגרם להשמדה של אישתו דיאן בכל מימד אפשרי

כל הסדרה הוא רודף אחריו והופך עולמות כדי למצוא אותו ולהשיג נקמה, בפרק האחרון הוא מוצא אותו, נואם לו את הנאום שתמיד חלם, מפוצץ אותו מכות את כדי מוות.

הוא יוצא מהחדר ומורטי הרשע שואל אותו: איך זה מרגיש? יותר טוב? אותו דבר? כן, זה תמיד ככה.

https://www.google.com/search?q=rick+killing+rick+prime+scene&ie=UTF-8&oe=UTF-8&hl=he-il&client=safari#fpstate=ive&vld=cid:e4935986,vid:nZDz-hAL2sc,st:0

# data[].attributes.headline
אנשי סדום ועמורה ידועי

# data[].attributes.body
אנשי סדום ועמורה ידועים בשל החטאים הזוועתים שלהם - התעללות ברוטלית בבני אדם, אונס, גילוי עריות, ועוד.

יש שאומרים שהיה אצלהם חוק איסור על כל מעשה טוב, לדוגמא, ביתו של לוט נתנה לחם לעני, ועל כך אנשי סדום כיסו אותה בדבש ושלחו אותה למקום מלא דבורים עד שמתה מעקיצות.

# data[].attributes.headline
חרבו דרבו שיר מדרבן, א

# data[].attributes.body
חרבו דרבו שיר מדרבן, אולי מאחד ששם אותנו ביחד במקום חזק עם ישראל מאוחד ורוצים לנקום בחמאס

מכתבה של הארץ-אבל רגע, גם אם מבינים את הדחף להכות בחזרה ואת החובה לוודא שמה שקרה ב-7 באוקטובר לא יחזור לעולם, יש משהו מעוות לגמרי בשמחה הגועשת הזאת. היא מתאפשרת על ידי הדחקה והכחשה של אמת נוראה. חלק מהחיילים שעומדים להוריד את החרבו-דרבו על הראש של החמאס לא יחזרו מהמלחמה. האם נס וסטילה לא חשבו על כך? כשמוזיקאי מתאר התרחשות בשיר, מוטלת עליו החובה להביא בחשבון את ההשלכות שלה. וב"חרבו דרבו" ההשלכות בלתי נמנעות. חלק מהחיילים שהשיר ממריץ, מדרבן ומטריף ייהרגו במלחמה. ואם חיילים ייהרגו, מה פשר החדווה הזאת לעזאזל?

עד השבוע, לנוכח ההתגייסות הנלהבת של אנשי המילואים אל מול המספר השבועי הלא מאוד גדול של חיילים הרוגים, עוד אפשר היה איכשהו לשמוע את "חרבו דרבו" ולא להתפלץ מהאופוריה מכחישת המוות של נס וסטילה. השבוע, אחרי אסון קריסת המבנים ומותם של 21 חיילים ביום אחד, זה נעשה בלתי אפשרי. וואחד חזיז הבאתם, אבל די, סתמו ת'פה.

https://youtu.be/1rk3n9V-aQs?si=EH2lzkdfLVhDmZQV

# data[].attributes.attachment_link.title
נס X סטילה - חרבו דרבו (Prod. By Stilla)

# data[].attributes.body
בתחילת המלחמה אף אחד בארץ לא העיז לפתוח פה על אף אחד. אחרי האסון שקרה כולם היו ביחד באותה הסירה.

אחרי זמן קצר, עם התחלת ההפגנות, פיצול דעות שוב התחיל לחרחר והשנאה התחזקה אפילו יותר- לפני זה ערוצי 14 או 12 היו יכולים להכביש אחד את השני על שטויות, עכשיו הרגישות הרבה יותר נמוכה. לדוגמא : ימנים הולכים להפגין מול בית של אמא שקולה.

ככל שהנסיבות הולכות ונהיות יותר קשות וסף הזעזוע יורד, ככה גם בין איש לרעהו.

# data[].attributes.headline
"ויאמרו אלהם בני ישראל מי יתן מותנו ביד ה' בארץ מצרים בשבתנו על סיר הבשר באכלנו לחם לשבע כי הוצאתם אתנו אל המדבר הזה להמית את כל הקהל הזה ברעב" 

# data[].attributes.subject
"ויאמרו אלהם בני ישראל מי יתן מותנו ביד ה' בארץ מצרים בשבתנו על סיר הבשר באכלנו לחם לשבע כי הוצאתם אתנו אל המדבר הזה להמית את כל הקהל הזה ברעב" 

# data[].attributes.body
גם לאחר יציאת מצרים, עזיבת העבדות הקשה שנמשכה כ400 שנים, למרות קריעת ים סוף, עמודי הענן וכל הניסים וההוכחות שקרו, בני ישראל עדיין נמצאים באותה בתודעה של העבדות - סתומים מההכרה שמציאות אחרת יכולה להתקיים. הם מעדיפים לחזור למצרים, ל"סיר הבשר" מאשר להמשיך ללכת לארץ ישראל ושהם והצאצאים שלהם יחיו בחירות.

# data[].attributes.body
סאדומזוכיזם - איך סבל וסדיזם הפך לעונג?

# data[].attributes.headline
האם התמכרנו לחדשות רעות?

# data[].attributes.subject
האם התמכרנו לחדשות רעות?

# data[].attributes.body
לא מקרי שהתופעה הכי בולטת היום היא ההיצמדות לטלפון הנייד בכל רגע של אזעקה. זה פרק הזמן היחיד שבו אנחנו לא שולטים במצב, לא חווים את המלחמה הזאת יחד עם כולם. ויש רק את תחושת השליטה הזאת שנלקחת מאתנו בעשר הדקות האיומות והבודדות האלה עם הפיג'מה בחדר המדרגות. שנעלמת כשאנחנו גוללים במהירות לדיווח על הטיל שנורה בדיוק עכשיו לעברנו. שוב אנחנו יחד, שוב שולטים במצב, ממשיכים את דיבורי המלחמה.

החלק האירוני באמת בסיפור הזה הוא תחושת הריקנות שנרגיש דווקא כשייגמר כל הסיפור. בלי מבזקים בכל חצי שעה, בלי "מה פתאום הפסקת אש עכשיו? תנו להמשיך". אין מי שימסגר עבורנו את המציאות, ימנה את מספר השיגורים והיירוטים, יזמזם כותרות מלחיצות שיגרמו לשלווה. חוסר הוודאות יחזור ואיתו סימני השאלה, לפחות עד שניפגש כאן שוב כולנו בסיבוב הבא

# data[].attributes.attachment_link.title
למה אנחנו כל כך מכורים לחדשות?

# data[].attributes.attachment_link.description
עשרות כתבים, פרשנים, מאות שעות שידור, מבזקים, מהדורות ואנחנו רק רוצים עוד. מה יש בשידורים החיים הבלתי נגמרים מ”עמוד ענן” שגורמים לנו להידבק לטלוויזיה?

# data[].attributes.headline
תגובה ל-בני ישראל מתקשים לעזוב את מיצריים

# data[].attributes.subject
תגובה ל-בני ישראל מתקשים לעזוב את מיצריים

# data[].attributes.body
"בשביל להבין את בני ישראל, צריך להבין באיזה מצב הם היו במהלך המסע הארוך במדבר. במהלך המסע במדבר בני ישראל לא דאגו לעצמם בכלל; כל מחסורם נתמלא על ידי הקדוש ברוך הוא – בגדיהם לא בלו, האוכל ירד משמיים, המים יצאו מן הסלע. לכאורה זה המצב המושלם. האדם פטור מטרדות העולם הזה. אבל מצד שני, זה מצב מאוד מאוד לא וודאי. הרי כמו שהלחם יורד משמיים, משום מקום הוא יכול להפסיק לרדת. לאדם יש נטייה לעסוק בצורכי הגשמיות, זה מעניק לו ביטחון. כך הוא מרגיש ש"בטוח" יהיה לו מה לאכול ולשתות. אבל לבני ישראל במדבר לא הייתה יכולת להתעסק בגשמיות. הם נדדו במדבר, והדרך היחידה שלהם לקבל ביטחון הייתה להאמין בקדוש ברוך הוא. ואף אחד מהם לא ידע אם מחר הם עדיין יהיו ראויים לניסים ונפלאות ולחם שיורד מהשמיים." -

כמו אז גם היום, אנו כבר שנה וחצי כעם מתבססים במצב של מלחמה, נוח לנו שיש הצדקה לכל דבר ודרך מהירה וזמינה להקטין את בעיות היום יום שלנו ביחס למצב הפוליטי והמדיני הקשה והעצום שאנחנו נמצאים בו. נוח לנו רעשיי הרקע של פרשניי החדשות הדואגים לפרשן, לקטלג, ולספק לנו מידע רגשות וזעזועים בכפית. אנחנו ניזונים מזה ומפחדים מהיום בו נצטרך לחזור לשגרה, ולהתחיל להבין מה יחס כל אחד בפניי עצמו עם המצב וכמו "לנדוד לבד במדבר".