# data[].attributes.attachment_link.title
6. Шкурупій. Барабани

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивись та Самовдосконалюйся

# data[].attributes.attachment_link.title
Гео Шкурупій - " Я "

# data[].attributes.attachment_link.title
Артем Пивоваров - Радісно/Страшно (feat. Лилу45)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Смолоскип Українська книгарня

# data[].attributes.attachment_link.title
Смолоскип: Віртуальна полиця #19. Ґео Шкурупій "Вибрані твори"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
нотатки варварки

# data[].attributes.attachment_link.title
Гео Шкурупій: футуризм у прозі

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Поперечне читання

# data[].attributes.attachment_link.title
Ґео Шкурупій - нарком / аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Поперечне читання

# data[].attributes.attachment_link.title
Ґео Шкурупій - армія пройдисвітів / аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивись та Самовдосконалюйся

# data[].attributes.attachment_link.title
Гео Шкурупій - Радісно

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Український тиждень

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Гео Шкурупія друзі називали Жоржем, а критики - вундеркіндом. Він хотів спробувати все, пробував - і йому все вдавалося. Йому було тільки 17 років, коли з'явилися друком його перші вірші і проза. Йому ледве виповнилося 19, коли вийшла його перша збірка віршів, на обкладинці якої стояло: король футуропрерій Гео Шкурупій. Йому було 22, коли його перші прозові збірки - дві одночасно - вибухнули небаченим феєрверком. У 26 років він видав підсумкову на той час збірку віршів "Для друзів поетів сучасників вічності".

Усе життя і після смерті його порівнювали з Семенком. Це тільки для невігласів футуризм поза Семенком не існує. Запам'ятайте: Шкурупій - не Семенко. Він абсолютно інший, оригінальний, неповторний. Його не можна не любити, і ви в цьому переконаєтеся. А поки що вибирайте, хто ви - друзі, поети, сучасники, вічність чи все одразу.
А
Вірш під назвою Avtoportret відкривав дебютну збірку Гео Шкурупія "Психетози" (1922). Отже, автопортрет короля футуропрерій виконано було латинкою і містив слова Геометрія, Географія, Геологія, Європа, Африка, Азія, Америка, Австралія і, звичайно ж, Ego. Пізніше вірш у прижиттєвих збірках вибраного Шкурупія не передруковувався (можливо, через складну типографіку).

Того ж таки року вийшов "апарат панфутуристів" "Семафор у майбутнє", де пропагувався перехід на латиницю і частину статей було набрано латинським транслітом. Правила транслітерації футуристи придумали самі. Літеру Ш вони передавали як w догори дригом.
Б
"Барабан" - друга поетична збірка ("вітрина") Гео Шкурупія. Так, на ній було написано якраз "вітрина друга", а на першій - "вітрина третя".

Шкурупій був королем не лише футуропрерій, а й неймінгу. "Барабан" - це було лунко, гучно, запам'ятовувалося, дратувало і подобалося. Коли в кінці 1923 року до Києва приїхала група харківських письменників і в театрі укрдрами Шевченка (нині - російська драма імені Лесі Українки) влаштували спільний вечір столичних і київських літераторів, глядачів набилося під зав'язку до самої гальорки. Публіки чекала скандалу, а краще бійки, і, звісно, підтримувала своїх. Із залу на сцену кричали: "Барабань, Шкурупій!"

А "барабан" був зовсім не той, не тарабанний. У збірці лише один вірш із "титульною" назвою - "Барабан печалі", шедевр української лірики ХХ століття.

Гео Шкурупій
БАРАБАН ПЕЧАЛІ

1922
Читайте також: Леся Українка, Булґаков і Кубань Г
"Гроно" - так називалася перше літературне угруповання, до якого приєднався сімнадцятирічний Георгій Шкурупій, і збірник, у якому він 1920 року дебютував спершу як прозаїк. На другий збірник група "Гроно" під проводом її ініціатора, натхненника і лідера Валер'яна Поліщука матеріал зібрала дуже швидко, але часи були скрутні і в Києві його видати вже не вдалося. Збірник під назвою "Вир революції" вийшов 1921 року в Катеринославі. У ньому вміщено п'ять віршів і поема "Вулиця" Георгія Шкурупія.

А 24 квітня 1921 року в Києві в Українській академії наук відбувся вечір динамічної пролетарської поезії при участі Георгія Шкурупія, Валер'яна Поліщука і Миколи Терещенка. Шкурупій виголосив доповідь про новий синтетично-динамічний напрямок пролетарської поезії і заявив, що група молодих людей обрала своїм гаслом "Мистецтво для людей, для життя".

Отак у літературу Георгій Шкурупій прийшов з авангардистами, але то були не футуристи. До Гео йому залишався один рік.

Гео Шкурупій
РЕВОЛЮЦІЯ
Ґ
Ґео - так підписано книжки Гео Шкурупія "Барабан" (1923) [див. Б - "Барабан"], "Переможець дракона" (1925, 2-ге вид. - 1929), "Двері в день" (1929, 2-ге вид. - 1931), "Страшна мить" (1929), "Жанна-батальйонерка" (1930) [див. Ж - Жанна], "Пригоди машиніста Хорна" (2-ге вид., 1930), "Божественна комедія" (1931), "Новелі нашого часу" (1931), "Монгольські оповідання" (1931), "Зима 1930 року" (1933). Загалом 12 видань (не книжок) проти восьми видань, підписаних як Гео. У читачів закономірно виникає питання: то як же його писати?

Річ у тім, що Ґ - дуже модна серед футуристів літера. Попервах вона теж правила за елемент епатажу, а позаяк у типографських наборах її не було, то футуристи самі домальовували в "Семафорі в майбутнє" цей задерикуватий гачечок. Проте екзотичне Гео - це лише скорочення від повного імені Георгій, яке завжди писалося через Г: король футуропрерій Гео Шкурупій. І нехай усі суперечки вирішить те, як підписувався сам Гео.
Д
Дизайн - це та грань Гео Шкурупія, у якій його ніхто не знає. Хтозна наскільки модною в середині 1920-х років була типографіка, але поети-футуристи Гео Шкурупій і Нік Бажан нею балувалися.

У 1923 році приватне футуристське видавництво Golfstrom видало красивий червоний "Жовтневий збірник панфутуристів". Очевидно, гроші на нього "пробив" легендарний Павло Комендант - це одиноке футуристське видання, до якого він був причетний.

По збірнику було видно, що панфутуристи вже 1923 року зрозуміли: дизайн - наше все. Обкладинку (обгортку у їхній термінології) виконала Ніна Генке-Меллер, художниця-авангардистка, дружина Вадима Меллера. А монтаж, як сказано на звороті титулу, зробили Гео Шкурупій і Нік Бажан. Монтаж тут означає верстку, оформлення.

У книжці - майже неймовірно! - немає віршів Михайля Семенка. Для "Жовтневого збірника панфутуристів" він написав лише гасла. Ці гасла Шкурупій із Бажаном, часто міняючи й компонуючи шрифти, розташували не лише на окремих сторінках, а й обрамили ними тексти інших авторів. Загалом у збірнику 16 гасел плюс Марксове "Пролетарі всіх країн, єднайтесь".

Із футуристських новацій: зміст складено за алфавітом авторів, а не за порядком творів; у змісті немає великих літер; авторів у самому тексті не зазначено, тобто твори не підписано.

Автор обкладинки Шкурупієвої збірки "Барабан" (Б - "Барабан") невідомий. Це шрифтова мальована обкладинка, отже, імовірно, її автором міг бути і сам Шкурупій, і його друг Микола Бажан.

Зразки монтажу Гео Шкурупія і Ніка Бажана: гасла Михайля Семенка самі по собі та з віршами Шкурупія.
Читайте також: "Мені сором, що ми такі невільні..." Е
Експериментальний роман - жанр, що його в українській літературі створив Гео Шкурупій. Роман "Двері в день" вийшов 1929 року і досі залишається зразком цього жанру. Експеримент полягав у змішуванні жанрів і навіть видів мистецтва (один розділ було написано у формі кіносценарію, ще частина тексту - це репортаж спільного авторства Шкурупія і Дмитра Бузька), у грі прийомами та їх оголенні, у переплетенні двох сюжетних ліній, коли друга лінія виявляється лише сюжетом картини, яка висить на стіні в першій лінії, в пародіюванні попередників. Автора мало зачіпав зміст, зате його цікавила форма - це був чистої води формальний експеримент.

Тут є всього потроху: бульварний роман, детективна новела, любовний роман, історичний роман з життя первісних людей, кіносценарій, художній репортаж. А ще тут є самі футуристи на чолі з Семенком і "Новою генерацією" в руках. Головний герой сидить у пивниці і спостерігає їх за сусіднім столиком:

"Близько Гая за столиком сиділа велика балакуча компанія чоловіків, що до хрипоти сперечалися за якісь літературні справи. Гай прислухався до розмови і вирішив, що це товариство літераторів, які на цей час перенесли свої нескінченні й безугавні мистецькі суперечки сюди, в стіни цієї закуреної пивної.

- Ви знаєте площу із сквериком у Харкові, що проти театру Леся Курбаса? - говорить письменник з чорним кучерявим волоссям; коли б у нього була чорна шкіра - був би подібний до негра.
- Ота, що на ній стоїть готична кірха?

- Хто що помічає! Ти помічаєш готику, а я лівий театр... Так от, іду я цією площею, і будинки підносяться наді мною, як величезні хмарочоси, дерева скверу здаються ліліпутами, а сам я собі Гуллівером серед руху людей, візників і автомобілів. Дерева парку, маленькі й мізерні проти будинків, не зелені, а якісь сірі-сірі, ніби їх віками притрушувано порохом.
Читайте також: Літературна дискусія в шаржах і пародіях Іду я ніби до Держвидаву і несу нові матеріали, що мусять ще раз обурити наше міщанство своєю одвертістю та сміливістю. Дивлюсь, на тротуарі стоїть Пушкін, одягнений у чорний костюм, в іспанському плащі... Знаєш, такий, як його малюють. Стоїть він і дивиться кудись у простір понад людей, візників і автомобілів, а коло нього крутяться наші критики й поети. З цими словами кам'яні хмарочоси завалились з гуркотом на нас, і я прокинувся. Хтось сильно тарабанив у двері кімнати, ніби йому було ніколи.
Це був Сотник, який із друкарні приніс № 2 "Нової генерації".

Так мені приснився Пушкін.

Компанія за столиком загомоніла ще дужче, обговорюючи цей надзвичайно характерний сон".

Через рік, 1930-го, у Москві вийшов російський переклад "Двери в день", а 1931-го з'явилося друге українське видання.
Є
"Єва" - вірш, який відкривав збірку Гео Шкурупія "Для друзів поетів сучасників вічности" (1929).

Уперше опубліковано його було ще 1921 року в альманаху "На сполох", і хоча наступного 1922-го в автора вийшла перша книжка - перша поетична збірка "Психетози", він не взяв туди "Єву". Не взяв і в наступні збірки "Барабан" та "Жарини слів". Зате в підсумковій за майже десятиліття збірці відвів цій поезії чільне місце.

Адже саме таку важливу роль відіграли жінки в житті і творчості Гео Шкурупія.

Гео Шкурупій
ЄВА (І)
До сказу
з поетів адаменята сміялись,
погнали їх
писать "вихідні".
А скрізь, де були плуги,
до самого неба
простягнулись кларне-
тами
матюки... І
Інна Ліщинська (1907-1986) - подруга й муза Гео Шкурупія. Студентка Київського інституту народної освіти, де вивчала німецьку мову, перекладачка. Інна перекладала романи Шкурупія німецькою, а він передавав їх на Захід для публікації, наймовірніше, через подвійного агента Марка Бардаха.

Квартира Ліщинських, де жили три сестри з батьком, приваблювала не одного Гео Шкурупія. Тут виник своєрідний літературний салон, бували київські й харківські літератори, культурні й політичні діячі.

Романтичний Гео дарував Інні свої книжки з багатозначними дарчими написами: "Інні, від якої не можу дочекатись, на що, безперечно, заслуговую" (цикл "Романси баналі"), "Інні Лещинській, у якої знаходиться ґудзик од цього романного фрака" (роман "Двері в день"), "Інні Лещинській, розумній людині, але нерозумній жінці" ("Страшна мить").

Інна вийшла заміж за російського режисера науково-популярних фільмів Аркадія Вінницького і перебралася до Москви. Їхній роман залишився в написах на книжках і згадках на допиті Олекси Влизька: "...основная установка Шкурупия - ориентация не на Москву, а на Европу и в частности на Германию. Он говорил о том, что мы должны выходить со своей культурой на международную арену.

В осуществлении своих установок Шкурупий поддерживал мысль о необходимости латинизации украинского алфавита. Кроме того, как мне известно с его же слов, он направлял свои романы для издания в Германию. Переводчицей его романов была Инна Лещинская, проживающая в Киеве по ул. Свердлова, 30".
Читайте також: Дикий, військовий і закордонний: найталановитіші графомани 20-х
"Йолопи" - так називалася перша рецензія на першу збірку Гео Шкурупія. Належала вона перу Івана Кулика, який підписався одним із своїх псевдонімів Василь Роленко, а з'явилася в єдиному тоді літературному журналі "Шляхи мистецтва", що виходив у столичному Харкові. Не ясно чому Кулик назвав Шкурупія в множині "йолопами".

"Психетози" він визнав суцільним анахронізмом, панфутуристів обізвав "пан-ками футуристами" і "волосними писарчуками", а юному автору пророкував долю "кав'ярняного блазня". І лише одне Кулик угадав правильно - не вийшло із Шкурупія пролетарського поета. Він так і залишився королем футуропрерій.
K
Кіно - мистецтво, яке скорилося Гео Шкурупію слідом за поезією і прозою.

Коли влітку 1924 року Аспанфут остаточно розколовся, Михайль Семенко перебрався до Харкова працювати у ВУФКУ і з часом перетягнув туди всіх своїх київських друзів-футуристів - Шкурупія, Бажана, Яновського. Сам він незабаром поїхав до Одеси працювати на тамтешній кінофабриці, за ним поїхав Яновський, а Шкурупій і Бажан повернулся до Києва. Проте кіно їх уже не відпускало.

І взагалі кіно в життєвій і творчій біографії Шкурупія було неминучим. Воно якнайбільше відповідало головним "заповідям" футуризму - динамічність, швидкість, майбутнє. В Аспанфуті брали активну участь режисери Лазар Френкель і Гліб Затворницький, майбутній режисер Олексій Каплер, актори й режисери "Березоля", котрі незабаром теж потрапили в кіно, як-от Фауст Лопатинський.

У Києві Шкурупій якийсь час працював на кінофабриці. І вже за рік на екрани один за одним вийшли два фільми, до яких він написав сценарії: "Синій пакет" (1926, реж. Фауст Лопатинський) і "Спартак" (1927, реж. Ертугрул Мухсин-бей, помреж Гліб Затворницький). Обидва фільми було знято на Одеській кінофабриці ВУФКУ.

У журналі "Кіно", який виходив у Києві і який редагував Микола Бажан, з'явилася розлога стаття про "Синій пакет", серед ілюстрацій до неї було фото з підписом "сценарист Гео Шкурупій". Це одне з небагатьох відомих нині його фото.

Обидва фільми не збереглися.
М
Монголія - перший і останній закордон Гео Шкурупія. Влітку 1930 року вони з Олексієм Полторацьким вирішили поїхати на Далекий Схід - слідами метра Михайля Семенка, який служив у Владивостоку під час Першої світової війни. А там...

"Під час своєї подорожі в глибокий Схід, улітку 1930 року, я випадково потрапив до Монголії.
Їдучи експресом із Києва на Владивосток, до берегів Японського моря, я мав можливість спостерігати мальовничий і довгий шлях через Урал, Сибір та суворе Байкальське озеро зі стрімкою річкою Ангарою.

З Верхньоудинська мені пощастило пробратися на далекий південь - аж до пустелі Гобі.

До Верхньоудинська я був пасажир, оточений усіляким залізничним комфортом, але в другій половині моєї подорожі я став справжнім мандрівником, що переживає всі труднощі та небезпеки звабливого мандрування.

Мене, як класичне Золоте руно, вабила країна монголів, країна Чингізхана. Річкою Селенгою через міста Усть-Кяхту, Троїцькосавськ, Кяхту я дістався монгольського кордону. Далі через монгольське місто Маймачен (це його стара китайська назва, а Алтан-Булак - нова, що означає "Золотий ключ") я подорожував далі до столиці Монголії - Урги, тепер Улан-Батора-Хото, і зі столиці експедицією в пустелю Гобі, до хошуна Шанхай-ула".

З подорожі Гео Шкурупій привіз "Монгольські оповідання" (1932). У книжці кількадесят фотографій, якість тогочасного друку нині не дозволяє їх відтворити. "Сорочку" чи то пак суперобкладинку, яку зробив Іван Падалка - з бойчукістів чи, як обзивав їх Шкурупій, "богомазів", час не помилував.

Зате текст зберігся, його навіть перевидали під час "відлиги". А у новій книжці вибраної прози Шкурупія ви прочитаєте його з примітками і поясненнями: де нині Верхньоудинськ, Кяхта і Троїцькосавськ, що таке хошун і улла та кого з панфутуристів Шкурупій зустрів у напівдикій Монголії.
Читайте також: Злет і падіння "Авангарду" Н
Ненюфари - квіти латаття й однойменна поема вісімнадцятирічного Гео Шкурупія, присвячена майбутній дружині Варі Базас. З цією поемою, від якої виразно дхнуло верленівським символізмом і ліліями Моне, Шкурупій дебютував на всеукраїнській літературній сцені.

У листопаді 1921 року - "року революції четвертого" - в Харкові вийшов збірник "Жовтень", "присвячений роковинам великої пролетарської революції". Збірник відкривав "Наш універсал", що його підписали Микола Хвильовий, Володимир Сосюра і Михайло Йогансен. З цього збірника мала початися нова українська література - і вона почалася. І в ній був Георгій Шкурупій, "поет червоного терору", з холодними, крижаними білими ліліями і "завенериними думками", з душею, "запаленою коханням безмежним". Більше він ніде і ніколи не
передруковував цю поему.

Гео Шкурупій
НЕНЮФАРИ
(Поема)

Варі Базас присвячую
Читайте також: Циркачка, дворянка і комуністка: три еротичні поетеси 20-х років П
"Провокатор" - перше детективне оповідання, тобто, по суті, перший детектив в українській літературі. Гео Шкурупію мало було першої книжки сюжетної прози, першого експериментального роману, хотілося бути першим і в інших жанрах.

Критика одразу оцінила "Провокатора": добачаючи всі вади й хиби цього детективного дебюту, літературознавець Григорій Майфет навіть узяв його як зразок детективного оповідання у свою книжку "Природа новелі".

Цей протодетектив увійшов до збірки "Страшна мить" 1929 року, яка містила лише чотири твори: "Місяць з рушницею", "Провокатор", "Страшна мить", "Зруйнований полон". Дивна річ, але жодне з них не було передруковано у посмертних виданнях Шкурупія: ні в ще радянській книжці 1968 року, ні в смолоскипівському виданні 2013 року.

Зате "Провокатор" відкриває антологію детективу "Постріл на сходах" у серії "Наші 20-ті". І всі чотири оповідання зі збірки "Страшна мить" будуть у книжці вибраної прози Гео Шкурупія, яка з'явиться в серії "Наші 20-ті" до Книжкового Арсеналу.

І якби не вечір і темрява, які підкрадалися і стрибали леопардом, зав'язка звучала б зовсім по-агатокрістівськи, тільки завважте, що королеву детективу король футуропрерій не читав і не міг читати.

"Містечко в долині завмерло, люди принишкли в кімнатах, не запалюючи світла, бо воно притягає блискавку. Чорна каламуть хмар змішалась із блискавками в якусь пекельну лемішку. Раптом пролунав хряск - гучний як постріл, і перша вільха, наче підрізана вогневою косою, впала на кручі.

У вікнах одноповерхового кам'яного будинку тьмяно блимало світло.
Безугавні блискавки освітлювали вивіску:
Поштово-телеграфна контора

При виблисках, світло у вікнах контори ставало зовсім тьмяним, майже мертвим.
У кімнаті контори на стільці перед апаратом Морзе сидів телеграфіст. Його поза квола, безвільна. Голова відкинута на бильце стільця, і руки звисли, як у заснулого. Телеграфіст мертвий. У грудях йому стирчить ручка фінського ножа. Сорочка забруднена чорною плямою крові. Телеграфіст мертвий".
Р
Реклама - новітня штука, яку в літературі запровадив Гео Шкурупій. Давати в кінці книжки перелік інших видань цього автора або цього видавництва, щойно віддрукованих чи тих, які залежалися на складі, - це, звісно, було давно. У першій збірці Шкурупія "Психетози" (1922) це був не просто перелік, а реклама, ба більше - реклама товару.

"Психетози" мали підзаголовок "вітрина третя" (про третю автор збрехав, адже це була перша збірка). У вітрині зазвичай виставляють товар. Отож у кінці книжки Шкурупій умістив рекламу - привабливу пропозицію, від якої не можна було відмовитися. Кожен міг вибрати на свій смак "слова залізні й фарфорові келихами і танками". Виготовив їх Гео Шкурупій механічним способом і без жодної хімії, тобто все чисте, справжнє, без ГМО. Купити можна було оптом і поштучно - "нарізно" - в Києві, Харкові, Москві, Відні, Празі, Вінніпегу. Автор також застерігав берегтися підробок.

Того ж таки 1922 року вийшов "апарат панфутуристів" "Семафор у майбутнє". Рекламу "фарфорових і залізних слів Шкурупія" вмістили одразу на звороті обкладинки. Вона повторювала ту, що в "Психетозах", тільки два твори пропонувалися тепер з ілюстраціями Оле Шимкова (гімназіального товариша автора, а нині робкора "Більшовика", де вони обидва працювали).

Пропонована продукція справді інтригувала, особливо "експерименталізороман", але окремими книжками нічого, крім "Психетоз", не вийшло, хоча твори із заявленими назвами у доробку Шкурупія є.
Читайте також: Майк Йогансен. Мадрівник, мисливець і філософ С
Семафори - ключовий образ українського панфутуризму, який з'явився завдяки Гео Шкурупію. Якщо зовсім точно, завдяки його батькові, Данилу Шкурупію, який працював машиністом на залізниці, а його син Гео приніс у поезію "залізничну" образність:
Дружній шарж художника Георгія Дубинського з альбому "Наш літературний Парнас" (1930)
У травні 1922 року в Києві вийшов перший нумер апарату панфутуристів "Семафор у майбутнє". Він містив і вірш Шкурупія "Семафори", який дав назву журналу. Підписано його було: "Клавдієво. Верхи на залізничній рельсі". Надалі місце написання автор зняв, зате вказав рік - 1921-й.

Гео Шкурупій
СЕМАФОРИ
І тільки ми бадьорими ранками,
зриваючи м'яту й руту
пісень
йдемо по залізних шляхах!
Тільки нам одкрито
семафори в майбутнє!..
1921
Т
Трамп - улюблений образ панфутуристів: Семенка, Шкурупія, Бажана. Пройдисвіт, волоцюга, трамп, мандрівник, король світу і футуропрерій - таким уявляв себе дев'ятнадцятирічний Гео Шкурупій. Вірш "Трамп" уміщено в його першій збірці "Психетози" (1922).

Гео Шкурупій
ТРАМП
У
Умань - місто, яке чуло виступи Гео Шкурупія наживо, і це документально підтверджено. У липні 1926 року редакція уманської районної газети "Робітничо-селянська правда" та Уманський відділ народної освіти (тогочасне райвно) запросили київських письменників на літературні виступи. До Умані поїхали кращі сили київських літорганізацій: Валер'ян Підмогильний і Борис Антоненко-Давидович від МАРСу, Яків Савченко і Микола Терещенко від ВУСППу, Григорій Косяченко сам по собі, а футуристів представляли Гео Шкурупій і Микола Бажан.

Письменники виступили в агротехнікумі, Будинку освітита перед комсомольцями. А потім сфотографувалися з майбутніми агрономами в "Софіївці". Це одна з двох досі відомих фотографій Гео Шкурупія в групі. Фото свідчить ще й про те, що чвари між київськими літорганізаціями були вельми умовними.

На фото справа наліво: стоїть Микола Терещенко, сидить другий скраю Гео Шкурупій, за ним Микола Бажан, поруч далі Яків Савченко, Борис Антоненко-Давидович, Валер'ян Підмогильний, Григорій Косяченко. Імена уманських студентів невідомі.
Ф
Фашизм і футуризм - звинувачення, яке Гео Шкурупію висунули... Микола Хвильовий і колишні ваплітяни. Насправді у їхній формулі фашизм=футуризм.

У червні 1930 року в журналі "Пролітфронт" футуроненависник Кость Буревій під жіночим псевдонімом Варвара Жукова опублікував пасквільну статтю, яка так і називалася "Фашизм і футуризм". Починав він з місця в кар'єр: "Я хочу довести, що націоналістичний ухил "митців" "Нової генерації" не є випадковий, а виходить із суті футуристичного напрямку в мистецтві, того напрямку, що, як і фашизм, базується в кожній країні виключно на націоналістичних підвалинах і, як висловився Марінетті, "до експорту не належить". Я підкреслюю, що несвідомий "хвильовізм" ідеологів "комункульту" не є випадковийй, бо походить він із природи футуризму".

Головною мішенню Буревія став не Михайль Семенко, а Гео Шкурупій. Підстав було кілька: по-перше, Шкурупієві належало обґрунтування зв'язку футуризму Марінетті з українським панфутуризмом ще в "Семафорі в майбутнє" 1922 року, коли Марінетті ще не цілувався з Муссоліні; по-друге, Шкурупій свого часу був членом ВАПЛІТЕ і зі скандалом вийшов з організації; по-третє, у травні 1929 року про Шкурупія майже похвально відгукнувся празький журнал "Розбудова нації", орган Проводу Українських Націоналістів, і цю статтю Калицького щедро цитував Буревій. Дійшло до того, що Буревій назвав Шкурупія монархістом за поетичний титул "короля футуропрерій". Висновок його був один: "футуризм лежить на шляхах пролетарського мистецтва як труп".

Іншим разом "Пролітфронт" недвозначно вказав на виразну націоналістичну концепцію в романі Шкурупія "Жанна-батальйонерка". Почитати роман та пошукати в ньому фашизм і футуризм можна буде в однойменній збірці маловідомої прози Гео Шкурупія "Жанна-батальйонерка", яка вийде в серії Наші двадцяті / Our Twenties.
Х
Хорн - машиніст поїзда, переможець дракона. Хитрий Гео Шкурупій дебютував як прозаїк 1925 року з книжкою "Переможець дракона". Трохи скоротивши її, викинувши пару оповідань, він того ж таки року перевидав її під назвою "Пригоди машиніста Хорна". Так вони й виходили: 1929 - друрге видання "Переможця дракона", 1930 - друге видання "Пригод машиніста Хорна".

Чому таке дивне ім'я - Хорн? А хіба у Шкурупія когось із персонажів звати по-людськи?

"- Хорне! А, Хорне! - сказав молодий кочегар. - Сьогодні на С.843 знову прорвало димогарну трубу. Кочегар врятувався просто чудом. Biн, на щастя, дивився, як переводять стрілку й стояв коло вікна. Це вже другий чи третій випадок.

Кожний громадянин міг побачити на власні очі, що машиніст Хорн багато пережив за своє життя того, що робить людину трохи дивною та суворою.

Коли він дивився у вічі своїм товаришам, їм здавалося, що вони бачать згаслу топку паротяга або люк тендера, що його наповнила темна масляниста вода.

У розмові, коли згадували про нього, казали, що це той, чиї руки нагадують коцюбу, а весь він сам нагадує старий паротяг-компаунд з чотирма циліндрами.

Biн або мовчав, як мертвяк з кладовища паротягів, або зітхав, як гальмо Вестингауза, що поволі нагнічує повітря.

- Але кожний знав, що він умів оповідати і що тоді голос його лився, як клекіт коліс пасажирсъкого потягу.

Ось який був машиніст Хорн.

Biн мовчки підвів голову, бо сидів за столом, поклавши голову на руки, і глянув на кочегара.

Його напівчорне, напівсиве розкуйовджене волосся нагадувало іскрозатримне приладдя, яке буває на димарі паротяга. Він поволі запустив пальці у своє волосся й сказав тихо, ніби до вcix і ніби у простір великої напівтемної машиністівської кімнати:
- У-у! Капітена! Ламайла машина! Два свистки! Задній хід!..

Надворі була ніч чорна, як паротягова обшивка.

Кожний знав, що Хорн може розповісти про багато таких випадків, що мали нещасливий кінецъ.

Biн ще трохи попихкав, наче нагнітаючи повітря, а потім його голос став колисати кімнату, повну перетомлених кочегарів і машиністів, яким здалося, ніби вони їхали в міжнародному вагоні "Інтернаціональ", і може, все те, що вони почули, їм просто приснилося".
Ц
Цикл у доробку Гео Шкурупія тільки один, називається він "Море" і опубліковано його в збірнику "Зустріч на перехресній станції" (1927).

Це знаковий збірник трьох футуристів, чиї шляхи тієї миті розходилися в ріщні боки і вони це чудово розуміли. "Зустріч на перехресній станції" стала прощальною для Михайля Семенка, Гео Шкурупія і Ніка (Миколи) Бажана. Останній вирушив у вільне плавання, і Ніком більше ніколи не називався.

І хоча троє друзів-футуристів зустрічаються на перехресній станції - знову ця залізнична образність, яку приніс Шкурупій, син машиніста потяга, і яка владно запанувала в українському панфутуризмі, - сам він дав у збірник цикл, присвячений протилежній стихії. На тлі дисципліни і чіткості залізниці він обрав ірраціональність і романтику моря.

Цикл "Море", який складається з п'яти віршів, надруковано у збірці вибраного Гео Шкурупія "Для друзів поетів сучасників вічності" (1929), до окремих цілісних збірок він не входив.

Обкладинку для "зустрічі трьох" на перехресній станції виконав Володимир Татлін, у ті часи - викладач Київського художнього інституту. Найімовірніше, контакти з ним підтримував Гео Шкурупій.

...А можна було зробити пост: Ц - Цимбал - людина, яка всіх дістала Гео Шкурупієм
Ч
Чучупак - головний герой повісті Гео Шкурупія "Штаб смерті" (1925). До підсумкової збірки творів, перший том якої називався "Новелі нашого часу" (1931), Шкурупій умістив повість під назвою "Чучупак".

Дехто з рецензентів гадав, що це звуконаслідування, чудернацьке вигадане прізвище цілком у дусі автора-футуриста. Воно логічно ставало в один ряд: Хорн, Чучупак, Солчнов, Теодор Гай... Насправді ж у цього демонічного персонажа був реальний прототип - головний отаман Холодноярської республіки Василь Чучупак (1895-1920). У статті на Вікіпедії в розділі "У літературі" сказано, що Чучупака згадано в романах "Холодний Яр" Юрія Горліса-Горського та "Чорний ворон" Василя Шкляра. Повість Гео Шкурупія там не фігурує

А проте слід пам'ятати, що це не біографія і навіть не історичний твір: від справжнього Чучупака тут тільки прізвище)

I. УКРАЇНСЬКА MEКСИКА

Широко розляглася Українська Мексика з лісами, степами, балками, з Каліфорнією золотих ланів жита й пшениці, з широкими битими шляхами й захованими по нетрах стежками й дорогами.

Ходить нею всякий люд із саквами й ціпками, їздить верхи на конях i волами на скрипучих гарбах, вештається й без діла з наганами й одрізанами за очкуром або за широким, гаптованим бляшками пасом.

Од тубільської війни за визволення з-під кормиги панів нахмурилась Українська Мексика, ходять нею тубільці в широких штанах у чоботях, помащених дьогтем, а на них чигає з придорожніх ланів високого жита, з балок i лiciв небезпека й жах.

Ходять i їздять тубільці, оповідають один одному страшних казок та пригод, i їхній крик на волів уже не так голосно лунає в степах i гаях, не скриплять гарби, а тихо посуваються вперед, пам'ятаючи про небезпеку.

Тепер коло битих шляхів i доріг притаївся Чучупак.

3ycтpiчає він перехожих i вершників i тихо питає їx, чи не бояться вони смерті. I сама смерть дивиться його очима на них.

Кажуть: Чучупак закоханий у смерть. Йому не потрібно нi грошей, нi xлiбa, він тільки розшукує смерть i радіє, коли вона дивиться на нього крізь острах в очах перехожих i вершників.

Виходить Чучупак iз лісів на дороги.

Не боїться.

Та й де ж йому боятися, коли він розшукує смерть, коли вона сама дивиться крізь його cipi очi з-під великих чорних i волохатих бpiв.

Мліє державна варта УНР, коли зустрічає його. Бодай не бачити того, що жевріє в очах Чучупака.
Ш
Шевченко - ідол "щирих українців", "аматорів вишиваних сорочок", якого прагнув реабілітувати для сучасників і вічності Гео Шкурупій і якого він уважав першим футуристом.

"Реабілітація Т. Г. Шевченка" - так називалася серія памфлетів у журналі "Нова генерація", яка стартувала у травневому номері 1928 року з вірша Шкурупія "Моя ораторія" (потім у збірці він його назве так, як серію).

Та якщо решта авторів на цій серії і зупинилися, то Шкурупія образ Шевченка непокоїв серйозно. І тоді він вирішив написати про Кобзаря роман, ба навіть 1929 року склав відповідну угоду з видавництвом "Пролетарій" на історичний роман "Мочиморди".

Чи було цей твір написано, чи існував він у природі повністю, уже навряд чи вдасться встановити. Шкурупій надрукував розділи про Шевченка в "Новій генерації" та в київському журналі "Життя й революція" - і це все, що нині маємо. Так ці розділи й друкуються під авторською назвою "Повість про гірке кохання поета Тараса Шевченка".

На дружньому шаржі Георгія Дубинського в нижньому кутку Шевченко скрушно запитує: "Чи мене й 1929 року реабілітовуватимуть, чи я вже можу вважати себе за реабілітованого?" Кобзаря боронять представники Інституту Тараса Шевченка, проти них виступають футуристи, серед них Михайль Семенко, за ним на трибуні - Гео Шкурупій.

Гео Шкурупій
РЕАБІЛІТАЦІЯ Т. Г. ШЕВЧЕНКА
З уквітчаних
бездарністю "Просвіт",
з культури,
що заплуталась в рушниках,
вийшов Ваш,
Тарасе Григоровичу,
плаксивий портрет
у широкий світ
на сміх і на жах!.. Европеєць
з ніг до голови,
улюбленець
ґранд-дам
і панночок -
Ви
часто нехтували
аристократичних пристойностей
відплатою
і на Хрещатику
розмовляли
з дівчатами. Дотепний богемець,
передовик,
член
товариства "Мочиморд" -
Ви тепер
були б опудалом,
як і ми,
для всіх
просвітянських орд!.. Щ
Щупак - людина з "говорящим" прізвищем і неоднозначною роллю в житті і творчості київських письменників.

Вікіпедія скупа і неприязна:
Самійло Борисович Щупак (1895-1937) - український літературний критик і журналіст доби сталінізму. Автор вульгарних критичних матеріалів, передусім про твори Миколи Хвильового. Член літературної організації ВУСПП. Жертва сталінського терору.
У 1920-х роках був редактором журналу "Глобус" і газет "Більшовик" та "Пролетарська правда".

"Більшовик", "Глобус", меншою мірою "Пролетарська правда" (до 1925 року російськомовна, а 1925-го об'єднана з "Більшовиком") - це "гніздо" українського панфутуризму.

У "Більшовику" Гео Шкурупій працював, у "Глобусі" друкувався з першого числа. Причому з "Глобусом" вийшло, як у житті: перше число - поезія ("Жовтневий роман"), друге число - проза (оповідання "Тисяча пройдисвітів"). Там-таки в різні роки було надруковано оповідання, які відтоді ніколи не публікувалися, а тепер ви зможете прочитати їх у вибраному Гео Шкурупія "Жанна батальйонерка" в серії Наші двадцяті / Our Twenties.

Щупак не просто примирливо ставився до Аспанфуту і віддавав їм сторінки журналу, а навіть намагався примирити панфутуристів, коли в організації стався розкол.

Звичайно, коли у футуристів-новогенераційників почався хейт із хвильовістами-пролітфронтівцями, Щупак, тоді вже партійно-літературний бос, підтримав Шкурупія, який вів оборону і напад замість Семенка. Задля справедливости треба сказати, що, на думку Щупака, Шкурупій навіть перегнув палицю в критиці малоросіянства і хвильовізму і виступив проти національної культури. Згадавши цей факт і навівши цитату, Шкурупій у своєму журналі "Авангард - альманах митців "Нової генерації"" завважив: "Це пише про мою статтю т. Щупак, що запідозрити його в будь-якій прихильності до мене ніяк не можна". А проте, здається, злісний партійний критик до панфутів завжди ставився прихильно...
Я

# data[].attributes.attachment_link.title
Шкурупій від А до Я - Український тиждень

# data[].attributes.attachment_link.description
Гео Шкурупія друзі називали Жоржем, а критики - вундеркіндом. Він хотів спробувати все, пробував - і йому все вдавалося. Йому було тільки 17 років, коли з'явилися друком його перші вірші і проза. Йому ледве виповнилося 19, коли вийшла його перша збірка віршів, на обкладинці якої стояло: король футуропрерій Гео Шкурупій.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.title
100 років від дня народження письменника Гео Шкурупія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ірина Халупа 100 років від дня народження письменника Гео Шкурупія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Київ, 27 лютого 1924 року, восьма година вечора. Театр імені Шевченка повний до самої гальорки. На освітлену сцену виходить артист "Березоля" Лесь Сердюк і починає читати.

"Широко розляглася Мексика з лісами, степами, з Каліфорнією золотих ланів, жита й пшениці, з широкими битими шляхами й захованими по нетрях стежками й дорогами.
Ходить нею всякий люд із саквами й ціпками, їздить верхи на конях і волами на скрипучих гарбах, вештається й без діла з наганами й одрізанами...
Тепер коло битих шляхів і доріг притаївся Чучупак.
Зустрічає він перехожих і вершників і тихо питає їх, чи не бояться вони смерти. І сама смерть дивиться його очима на них...
Шумить ліс.
У зоряну ніч гадюкою виблискує шлях.
Сірий вовк виходить на дорогу й виє від нудьги.
А може, то Чучупак?
Слухає зойки й шуми Українська Мексика від зорі до зорі.
Хрестить спітніле чоло.
Прислухається".

Артист читає повість "Штаб смерти", про яку писали, що вона відкриває нові шляхи і нові обрії для української прози. Автор сидить у залі. Його звати Гео Шкурупій, йому двадцять років, і він називає себе королем футуропрерій.

кандидатка філологічних наук

Молоді літа короля Гео І

Майбутній король народився 20 квітня 1903 року. Батько Данило Омелянович Шкурупій працював на залізниці, а мама Ольга Владиславівна вчителювала. Хлопчика назвали Георгієм; вдома кликали Жорою, а друзі - Жоржем.

Батькова професія мала важливе значення в житті і творчості Гео Шкурупія. Коли він розповідав про дитинство, то називав не міста й містечка, а залізничні станції. Народився на станції Бендери, переїхали на станцію Флорешти, далі на станцію Балта. Зрештою сім'я оселилася в Києві.

Гео Шкурупій (1903-1937)
Усі фото надала авторка

У Києві десятирічний Жора пішов до школи - вступив до другої чоловічої гімназії. Вона вважалася різночинською, коли перша була дворянською. У школі товаришував із Олексієм Шимковим, якому потім присвятить поему - "шановному другові, свідкові обов'язкового дитинства і моїх недоречних минулих та сучасних вчинків".

Їм було по 14 років, коли у Петрограді цар зрікся престолу, в Києві Центральна Рада проголосила УНР. П'ятикласники опинилися у вирі революції. У гімназії запровадили нові предмети - географію, історію й літературу України. Комітєт русскіх учащихся розцінив це як насильницьку українізацію школи.

"Русские! Помните, что вас большинство и "украинизация" главным образом коснется вас. Вас хотят насильственно отторгнуть от великаго русскаго народа, от общения с произведениями великой русской культуры, созданной веками..."

"Украинцы! Вы получили право на национальное самоопределение, и если среди вас есть лица, сознающие, что насилие всегда останется насилием, присоединитесь во имя правды и справедливости к общему протесту".

Кожен робив свій вибір, і Шкурупій його зробив на користь українства.

Влітку 1920 року Георгій закінчив сьомий клас гімназії і вступив на медичний факультет університету. Медика з нього не вийшло - навчання він покинув. Потім ще трохи повчився в інституті зовнішніх зносин, але освіти таки не здобув і пішов працювати. Спершу до батька на залізницю, потім на митницю і нарешті в газету "Більшовик" - орган Київського губревкому.

Вітер-буря-революція

У редакції "Більшовика" Шкурупій познайомився з письменниками Валер'яном Поліщуком і Сергієм Пилипенком. Поліщук саме заснував угруповання "Гроно" - до нього приєднався і сімнадцятирічний Георгій. У листопаді в Києві вийшов літературно-мистецький збірник "Ґроно", де було вміщено прозові твори "Ми" і "В час великих страждань" за підписом Георгій Шкурупій.

"Ґроністи" прагнули утворити новий стиль у літературі, який відповідав би духовній структурі їхньої доби - доби соціальних заворушень. Це мав бути гармонійний синтез усіх попередніх здобутків мистецтва. Вони обирали рух і швидкість як антитезу інертности.

Хоча Шкурупій був серед них наймолодший, лідер "ґроністів" Валер'ян Поліщук не боявся доручати йому представницькі функції. 24 квітня 1921 року в Українській академії наук у Києві відбувся вечір динамічної пролетарської поезії за участи Шкурупія, Поліщука і Миколи Терещенка. Шкурупій виголосив доповідь про новий синтетично-динамічний напрямок пролетарської поезії і заявив, що група молодих людей обрала своїм гаслом "Мистецтво для людей, для життя".

"Ґроністи" швидко назбирали матеріал і на другий збірник. "Вир революції" вийшов 1921 року в Катеринославі. У ньому вміщено п'ять віршів і поему "Вулиця" Шкурупія, досі ще Георгія. А проте в українську літературу вже влітає паротяг і революція ламає звичний лад.

Ех, вітер!.. Ех, буря!..
Завихрила, закурявила...
Ех, обійми ж мене!
Закрути мене!
Поцілуй мене в уста сміливі!
Не боюся я грому, гуркоту.
Це душа моя.
Ех, вітер!.. Ех, буря!.

Смичок зі скальпа Володьки Маяковського

Восени 1921 року до Києва приїхав Михайль Семенко. Літературне життя одразу пожвавилося, а редакція "Більшовика" перетворилася на форпост українського футуризму.

Шкурупій та його друг-однокласник Шимков працювали в "Більшовику" у відділі робітничого життя: перший завідувачем, другий робкором. Улітку 1921-го вони з поетами Олексою Слісаренком і Миколою Терещенком спробували утворити свою футуристську групу - "Комкосмос", тобто "комуністичний космос". З того нічого не вийшло - їм бракувало лідера. І от він з'явився.

Восени 1922-го Семенко заснував у Києві Асоціацію панфутуристів, або Аспанфут - коротко, чітко і ясно. Сюди приходили всі, хто виступав за революцію в літературі, хто вважав, що писати по-старому не можна, малювати, як раніше, не можна, грати на сцені традиційно не можна. Вони збиралися у редакції "Більшовика", читали вірші й прозу, обговорювали і радилися. Виступали по клубах і вишах - демонстрували свою творчість.

У травні 1922-го вийшов "перший нумер апарату панфутуристів" - журнал "Семафор у майбутнє". Залізничний образ у назві походив від Гео Шкурупія. А під його титульним віршем "Семафори" стояло: "Клавдієве. Верхи на залізничній рейці".

"Семафор у майбутнє" - це виклик. Не тільки для української літератури, а й для театру, образотворчого мистецтва. Режисер Марко Терещенко обґрунтовував "мистецтво дійства". Метамаляр Оле Шимков обіцяв засобами джіуфарбджитсу покласти на лопатки всіх художників світу.

А Гео Шкурупій оголошував небачене полювання на російських поетів. "Я дуже спритний команч у преріях футуризму і в мене безкінечне ласó дотепности, яким я виловлю вас, як буйволів", - погрожував він. Зі скальпа Володьки Маяковського він збирався зробити смичок, із хребта Васьки Камєнського - флейту, а шкуру Ігугу Єсєніна натягнути на барабан у звукестрі свого кінематографу.

Йолопи

У це майбутнє Шкурупій - тепер уже Гео - ішов королем. Того самого 1922 року вийшла його перша збірка "Психетози" з підзаголовком "Вітрина третя" й авторським означенням "Король футуропрерій". Між віршами вміщено фотографії різних механізмів із гаслами "Двигунами, двигунами розуму знищимо упередження серця" або з підписом "Ось такими двигунами двигати по голові міщан".

Шкурупій - поет міста, але не кав'ярень і кабаре, як це досі було в Михайля Семенка. Він поет заводів і семафорів, індустріального й робітничого міста, у нього панують "натовпи пацанів і трампів". Він і сам такий.
Я
сьогодні король завтра пройдисвіт
сонце сонце
вироблю
із сонячних душ
у футуропреріях
для майбутнього
сьогодні король
футуровиробництва футуротрестів
синдикатів
завтра робітник
троєкутники куби машин
зламані лінії коло
автомобілі карбід бензин
переплавлю слова чудесні
і виставлю у вітринах

Шкурупій зухвалий і епатажний, він уживає вульгаризми й навіть лайку, не цурається міцного слівця. Публіку це шокувало ще більше, ніж футуристські вірші Семенка.

На "Психетози" відгукнулися навіть у Москві. Написали, що Шкурупій, як і належиться королю, "царственно груб". Критиків дратував егоцентризм юного поета. Збірку відкривав вірш "Автопортрет": geo O ge ego. Перша ж рецензія пера партійного критика Івана Кулика називалася просто - "Йолопи". У множині, бо назвався королем - відповідай за всі футуропрерії.

Гео, о Гео!

Королю футуропрерій 19 років. Одна за одною виходять його збірки віршів: "Барабан" (1923), "Жарини слів" (1925). Театр Гната Михайличенка ставить свою другу прем'єру - "Небо горить" - на вірші Семенка, Шкурупія і Слісаренка, везе її на гастролі в столицю, Харків.

Редакція "Більшовика" випускає двотижневий ілюстрований універсальний журнал "Глобус". Його майже повністю віддано в руки футуристів. Вони розсилають запрошення до співпраці київським літераторам, зокрема своїм ворогам неокласикам, за підписами Семенка й Шкурупія.

Виходить "Жовтневий збірник панфутуристів" (1923). Семенко написав гасла, а Гео Шкурупій і Нік Бажан зробили колаж - вони, міняючи й компонуючи шрифти, розташували ці гасла на сторінках та обрамили ними тексти інших авторів.

У листопаді 1923-го з Харкова приїздить група письменників, у театрі Шевченка влаштовують великий вечір. Київська публіка сприймає це, як змагання, тупотить ногами і підтримує своїх. У залі лунають вигуки: "Барабань, Шкурупій!".

Він знову береться за прозу, друкує в "Глобусі" нові оповідання. Повість "Штаб смерти" читають на літературному вечорі в Харкові, вона викликає полеміку: це щось нове, свіже і зовсім не схоже на Хвильового. У Києві на вечорі в театрі Шевченка Шкурупій виголошує вступну доповідь про нову українську прозу. Нарешті 1925 року виходять дві його прозові збірки, і професор Олександр Білецький називає його "вундеркіндом української літератури". Королю футуропрерій тільки 22 роки.

Книжки, які страшно читати

На вступних іспитах у Музично-драматичний інститут імени Лисенка в Києві стався скандал. Комісія була обурена й шокована виступом абітурієнта, який наважився декламувати...

""Ви" - вірш Гео Шкурупія! - оголосив я сміливо, як тільки може оголосити людина, що зважилася скочити в прірву й, досягши ногами ґрунту, запалити цигарку. В залі стало тихо. Де поділися вітри? Я й сам не знаю. Моє оголошення справило вражіння.

Місто,
кендюхи гладких пузів
вивалило,
лякаючи дівчат і жінок, -

"вивалив" я на голови Комісії, "лякаючи дівчат і жінок", що були серед публіки.

Не дивлячись ні на тих, ні на тих, я ударив у словесний гонг, і він продзичав, як гостра пилка, що вп'ялася зубами в м'ясо дубової колоди:

Ціла армія
одвислих цицьок
і задниць
приймає військовий парад...

До мого вуха долетіло жіноче "фу-у-у" і чоловіче "г-га-ха". Далі я нічого не чув і не бачив. Я говорив, розповідав, казав, балакав, махав руками, головою, поводив очима, і слина летіла мені з рота, як у верблюда. Я переживав, про що говорив. Я... мені не дали закінчити тільки одного останнього слова - "Алилуя" - і покликали до столу.

Прохолонувши, я почув навкруги сміх, сміх такий, якому позаздрив би перший-ліпший жеребець... Не знаю вже, що й як, але якийсь процент поглянув на мене так, наче я тільки-тільки виліз із асенізаційного каналу. А як же вони дивилися на самого Шкурупія? Мене це дуже здивувало... До мого чуткого вуха долетіли уривки слів: Шкур... Шкуруп... рупій..." Це фейлетон Євгена Яворовського "Іхтіозаврова фантазія", опублікований у "Новій генерації". Цей випадок стався з ним при вступі в муздрам. Відомий навіть склад приймальної комісії, серед них була Марія Михайлівна Старицька.

"Люди майбутнього, - писав Шкурупій, - всі будуть героями, бо вони нічого не боятимуться. А тепер іще страшно навіть прочитати книжку, яку не так написано, як до цього звикли".

Сам він не боявся писати книжки, від яких закочували очі екзаменатори, непритомніли ніжні панночки і які боялася читати міщанська публіка.

Людина в четвертому вимірі

Улітку 1927 року Гео Шкурупій провів місяць у військових таборах. На полігоні під Києвом хлопці проходили муштру і слухали лекції. Шкурупій із тих навчань зробив репортажне оповідання "Місяць з рушницею".

"Місяць..." - це ніби творчий маніфест Гео Шкурупія, короля, який очолив революцію в літературі.

"Люди звикають до умовності змалку. Умовність - це людська уява, що перетворює перекинутий стілець у корабель, підлогу в море і різні інші речі в морських піратів. Але це умовність революційна, є умовність гіршого сорту - умовність побутова.

Революційна умовність - це мрія людини винайти четвертий вимір, це людина в четвертому вимірі. Умовність виходить із рамок - вона розпирає їх. Вам треба в театрі поставити домну, рамки театру для цього замалі. Рабське наслідування в мізерних розмірах вас не задовольняє, і ви ставите шматок чудернацької декорації і кажете: це є домна.

Я завжди був і буду за умовність. Вона ламає стіни звичайних вимірів. Вона змалку привчає людину до різних несподіванок дійсності. Вона є також репетицією можливих подій".

Шкурупій узагалі не боявся і сміливо ламав звичні рамки й усталені правила. Він експериментував, і експерименти йому вдавалися. "Місяць з рушницею" - суміш белетристики і документа - нова фішка панфутуристів. Вони писали репортажні оповідання, повісті й романи - і хто добере, де там вигадка, а де факти.

З-під пера Шкурупія вийшли перше детективне оповідання в українській літературі - "Провокатор", перший репортаж - "Старим Дніпром в останній раз", перший експериментальний роман - "Двері в день". У "Дверях..." є всього потроху: бульварний роман, детективна новела, любовний роман, історичний роман з життя первісних людей, кіносценарій, художній репортаж. І хай комусь страшно було читати такі книжки, проза Шкурупія користувалася популярністю. А він користувався популярністю своєї прози.

Праця - жорстока насолода

Восени 1924 року Семенко покинув київських панфутуристів і перебрався до Харкова працювати у ВУФКУ (Всеукраїнське фотокіноуправління). За собою він потягнув Шкурупія, Бажана, Яновського й інших. Шкурупій став редактором недовговічного "Журналу для всіх" - його вийшло тільки одне число.

Шкурупій ще попрацював у харківській газеті, але через матеріальні умови мусив повернутися до Києва. ВУФКУ Шкурупій не покинув і до кінця 1930 року працював редактором на Київській кінофабриці. У 1926-му на екрани вийшли два кінофільми за його сценаріями - "Синій пакет" і "Спартак" (жоден не зберігся).

У Харкові Шкурупій і Бажан вступили до ВАПЛІТЕ, організації з вельми авторитарними засадами. Коли 1927-го в Києві вийшов журнал памфлетів "Бумеранг", зібраний і виданий Семенком, зі Шкурупія і Бажана затребували звіт: чому це вони друкуються у футуристських виданнях? А до того ж слідом вийшла "Зустріч на перехресній станції" (1927), де знову Семенко, Шкурупій, Бажан.

Ваплітяни вимагали від "зрадників" каяття і спокути. І тоді Шкурупій не просто вийшов із ВАПЛІТЕ, а й опублікував у газеті "Комуніст" відкритого листа, де глузував із "ваплітянського хутора". На обрії вже з'явилася "Нова генерація".

Гео Шкурупій очолив київських панфутуристів. З ним охоче співпрацювали старші авангардисти - від Світозара Драгоманова до Казимира Малевича, його обожнювала молодь. Він редагував "Авангард - альманах митців "Нової генерації" (1930), якого вийшло два числа.

Улітку 1930 року Гео Шкурупій і його друг-футурист, секретар "Нової генерації" Олексій Полторацький вирушили в далекі мандри. Полторацький потім згадував: "Узявши до рук карту СРСР, ми ухвалили поїхати на найдальшу дистанцію, яка на цій карті вимальовувалася - аж до Владивостока. Гроші були - ми обидва взяли аванси під майбутні твори. Владивосток нас вабив як місце, освячене перебуванням там молодого Семенка, про Далекий Схід розповідав нам один із Семенкових послідовників Леонід Недоля-Гончаренко, та й взагалі, коли ми перебирали в уяві такі місця, як Байкал, Тигрова сопка, міста Іркутськ і Верхньоудинськ (нині Улан-Уде), то в нас із очей починали сипатися іскри. Десь з початком літа 1930 року ми з Жоржем сіли в поїзд і поїхали до Москви, а там - транссибірським експресом на Далекий Схід".

У редакції "Бурят-Монгольської правди" вони зустріли старого знайомого, який захотів показати українським письменникам щось цікавіше. Так вони потрапили в Монголію, в Улан-Батор, де зустріли колишнього футуриста, свого давнього друга Йосипа Стрільчука. А той запропонував їм поїхати вглиб країни.

З подорожі обидва по-чесному, як і обіцяли, привезли по книжці. Передмову Шкурупій завершив так: "Книжку написано, і хай її судять читачі, які знають, що працювати важко, що праця - жорстока насолода тих, хто мусить працювати".

То була найбільша пригода в житті короля футуропрерій. І, напевне, остання.

Кінець футуропрерій

1930 року між футуристами і хвильовістами почався лютий хейт. Головною мішенню став якраз Шкурупій. Кость Буревій доводив, що в самій природі, у суті футуризму закладено фашизм. Дійшло до того, що він назвав Шкурупія монархістом за поетичний титул "короля футуропрерій".

У Шкурупія регулярно виходили книжки, а проте в них уже не було революції. "Нову генерацію" закрили, з кінофабрики його звільнили. Два роки він перебивався гонорарами від різних видавництв, але й вони зникли, залишалося одне монопольне державне.

Король мусив шукати прозаїчної роботи. Працював редактором у науково-дослідному інституті тютюну й махорки, літконсультантом у видавництві, інструктором організаційного відділу в Київському облвиконкомі, редактором відділу "Завойовники світу" у Всеукраїнському радіокомітеті.

3 грудня 1934 року, на третій день після вбивства в Ленінграді Сергія Кірова, Гео Шкурупія заарештували. Почалися так звані "кіровські" арешти - перша масова хвиля терору. 27 квітня 1935 року Гео засудили до десяти років позбавлення волі у виправно-трудових таборах і відправили на Соловки. 25 листопада 1937 року "особлива трійка" переглянула справу і засудила його до смертної кари. Розстріляли Гео Шкурупія 8 грудня десь біля Ленінграда, місце загибелі досі не встановлено. Королю футуропрерій було 34 роки.

У 1929 році Шкурупій зібрав свої вірші і видав у збірці "Для друзів поетів сучасників вічности". Обкладинку до книжки зробила художниця-авангардистка Ніна Генке-Меллер. На яскраво-жовтому тлі, що його панфутуристи називали канарковим і видавали в такому тоні "Нову генерацію", дизайнерка розмістила автограф вірша "Семафори в майбутнє". Понад сімдесят років обкладинка залишалася одиноким зразком почерку поета. Його рукописи не збереглися.

І тільки ми бадьорими ранками
зриваючи м'яту й руту
пісень
йдемо по залізних шляхах!
Тільки нам одкрито
семафори в майбутнє!...

# data[].attributes.attachment_link.title
Король на чолі революції: Гео Шкурупій у футуропреріях

# data[].attributes.attachment_link.description
Київ, 27 лютого 1924 року, восьма година вечора. Театр імені Шевченка повний до самої гальорки. На освітлену сцену виходить артист "Березоля" Лесь Сердюк і починає читати.

# data[].attributes.attachment_link.title
Артем Пивоваров х Klavdia Petrivna - Барабан