# data[].attributes.body
Aquí és on estan les bèsties aqui descansen per l'estiu per què a l'estiu surten per donar molta gresca!

# data[].attributes.body
Es fa amb la base de massa mare, seguidament s'afegeix espinacs cuits, fesols, ceba i tires de pebrot. S'acompanya amb llonganissa.

# data[].attributes.body
En la plaça es troba l'ajuntament i l'esglesia. En l'ajuntament es troben els gegants. A dalt de la esglesia, es troba l'àngel de Tobies. A baix, hi ha una estatua de un avi amb la seva neta senyalnt l'àngel de Tobies.

# data[].attributes.body
Com tots els municipis, el Vendrell també posseeix el seu gran dia de festa local, amb Santa Anna com a imatge representativa que l’identifica. La Festa Major del Vendrell ha sabut combinar els elements més tradicionals amb la modernitat que els temps exigeixen. Així doncs, conserva una identitat pròpia amb la recuperació de balls populars i ofereix alhora espectacles de plena actualitat.

Els encarregats d’organitzar la Festa Major són els sis administradors de Santa Anna, que s’escullen anualment a través d'un Consell d'Entitats, de la Confraria d'Administradors i de sol·licituds presentades a l'Ajuntament.

D’altra banda, cada any es nomenen quatre portants d'honor per fer un reconeixement a veïns i veïnes del Vendrell per les seves aportacions a la cultura del municipi. Aquests portants d'honor tenen un lloc d'honor en els actes de cultura popular i tradicional de Santa Anna.

La Festa Major se celebra al llarg de quatre dies: del 25 al 28 de juliol. La festivitat de Sant Jaume (dia 25) és el primer dia i correspon a la vigília de la festa gran. Comença amb una espectacular inauguració i, de nit, un magnífic castell de focs fa de preludi del ball.

El dia 26 és la festivitat de Santa Anna, patrona de la vila, i és el dia gran de la Festa Major. De bon matí, surten els grallers anunciant l’inici de la festa; aquesta cercavila es coneix com les matinades i es fa des d’uns temps immemorials. Al migdia desfilen pels carrers i les places de la vila tots els grups de cultura popular que, a mesura que van arribant a la plaça Vella, actuen davant de Santa Anna i de totes les autoritats polítiques que es troben al balcó de l’ajuntament. Seguidament, es fa l’actuació castellera a càrrec dels Nens del Vendrell. A la tarda es pot escoltar el concert ofert pel Cor-Orfeó Parroquial a l’església i, quan es comença a fer fosc, l’olor de la pólvora, el retruny de coets i el toc dels timbals omplen els carrers: és la magnífica cercavila de foc. La cercavila s’acaba amb la carretillada del Ball de Diables del Vendrell a la plaça Vella (només un parell de colles a tot Catalunya ofereixen aquesta actuació, l’origen de la qual es perd en la foscor dels temps). El punt final és una encesa del campanar.

L’endemà, 27 de juliol i dia de Santa Anneta, continuen diversos espectacles dels quals cal destacar la cercavila popular, en què participen tots els balls populars, a més dels castellers (Nens del Vendrell), els Diablons i el Ball de Diables del Vendrell, que a la tarda ofereixen l’espectacle de l’acte sacramental a la plaça Nova.

I per últim, la festa s'acaba amb el dia 28, el Dia del Gos; aquí hi destaquen, com a actes principals, l’actuació del Ball de Malcasats a diferents carrers i places de la vila i la presentació dels Administradors de Santa Anna de l’any següent, que són els que encenen la traca.

# data[].attributes.body
La plaça nova, té una font ornamental amb una estatua de Pau Casals. La forma de la plaça nova té forma d'un viloncel, en honor a Pau Casals. Abans, quant Pau casals era un xiquet, anava ha jugar a la Plaça amb el seus amics.

# data[].attributes.body
Per aquí estava l'antigua muralla del Vendrell.

# data[].attributes.body
De l'antiga muralla medieval del Vendrell i els seus cinc portals amb prou feines es conserva el Portal del Pardo, al carrer Major número 25, formant part de la Casa del Pardo, a prop de l'església de Sant Salvador.

# data[].attributes.body
Pau Casals va ser  un violoncel·lista, pedagog, director i compositor musical català. La seva gran contribució al món de la música va ser la innovació en la interpretació amb el violoncel que, més tard, va ser adoptada per tots els violoncel·listes del món. Va néixer el 29 de desembre de 1876 i va morir el 22 d'octubre de 1973.

Va ser matriculat a l'escola Municipal de Música de Barcelona.

# data[].attributes.body
Es una platja de dos quilometres. Hi ha un camí que passa per el costat de la platja. Es un dels llocs més apreciats del Vendrell, que sigui per el turistes o per el autoctons.

# data[].attributes.body
Inicialment tenia lloc el mateix 15 d’octubre, però actualment es fa coincidir amb el cap de setmana més proper per tal de facilitar-ne la visita a tothom. És una fira multisectorial.

# data[].attributes.body
El primer cap de setmana de juliol és el tret de sortida de les festes del Pa Beneit, de les Festes dels Barris del Vendrell.

Amb un origen litúrgic, actualment és una setmana plena de festa i de diversió, cada dia en un barri diferent, que enceta el calendari de festes d'estiu del municipi.

Els coets i les campanades anuncien la festa de l'endemà. Les falles reflecteixen la sàtira de la vida social i política de la vila i, també, la competència sana entre els barris. La concentració de parelles i la passejada pels carrers de cadascun dels barris per beneir la coca és l'acte principal. Però els sopars a la fresca i els concerts de nit són també moments especials i esperats, perquè ens permeten retrobar-nos, en un ambient distès, amb veïns i amics.

Per tot plegat, les festes del Pa Beneit són la mostra de l'empenta de les diferents comissions dels barris que organitzen tot un seguit d'activitats per a tots els gustos i totes les edats, a les quals encoratjo seguir treballant amb el mateix entusiasme perquè no es perdi aquesta tradició tan característica i emblemàtica del nostre municipi.

# data[].attributes.body
La Festa de la Bicicleta del Vendrell es va celebrar per primer cop l’any 1942.

Va ser creada per Joan Fusté Rius, un vendrellenc emprenedor i que es va inspirar en la festa dels tres tombs.  Volia fer el mateix amb bicicletes ja que era un dels vehicles més populars de l’època i quasi tothom en tenia alhora que es Vendrell era una població molt aficionada al ciclisme

# data[].attributes.body
La Mulassa Feixuga fa 3 m de llargada, 1,50 m d’amplada i 2,80 m d’alçada. El pes ronda els 105 kg, i compta amb 16 punts de foc repartits pel tot el cos. Està inspirada en un unicorn entre el bé i el mal, i té un disseny ambigu, atrevit i divertit, producte del treball i la dedicació d’un jove artista del Baix Penedès i dels membres del grup. Construïda l’any 1995, és una bona eina per participar en qualsevol festa, trobada o reunió on el foc és l’ànima de la gresca de pobles grans i petits.

L’origen de la Mulassa es troba en un fantasma amb aspecte de mula que apareixia a la torre del molí del Blanquillo. De nit, aquesta enigmàtica mulassa baixava a la vila a visitar els nens que es portaven malament. Alguns nens, l’endemà, dibuixaven el retrat d’aquesta mula, que intentava que així canviessin el seu comportament. Un dia, la canalla del poble va reunir tots els retrats de la mulassa i, en honor d’aquest animal tan sorprenent, es va decidir crear-ne la imatge per al bestiari de la cercavila de foc de la Festa Major del Vendrell.

La Mulassa Feixuga compta amb una vintena de percussionistes.

# data[].attributes.body
El ball de diables, en la seva denominació històrica, és una manifestació del folklore que principalment sembla haver estat present, entre els segles XVIII i la segona meitat del XX, en l’àrea compresa per les comarques del Penedès i el Garraf, el Camp de Tarragona, la Conca de Barberà i el Priorat. Hi ha algunes notícies puntuals fora d’aquesta àrea geogràfica i, no cal dir-ho, la investigació ens pot aportar nous coneixements.
-Per esbrinar quelcom del nostre passat en aquest aspecte s’ha fet un buidat de les fonts documentals existents, tot aportant una visió global de la vida folklòrica vendrellenca al llarg dels segles XVII i XVIII.
Després d’una exhaustiva recerca hem de dir, certament, que son poques, tot i que reiterades en el temps, les dades aplegades. Aquest fenomen ve sens dubte motivat per les escasses referències que es donen d’aquest tipus de diversions populars en segles passats.
-No és fins al 22 de juny de 1845 que, en un article publicat al Diario de Barcelona, es tenen les primeres dades del ball pròpiament dit. L’articulista anomena el ball de diables, entre molts altres, per la seva participació en les cercaviles i processons de la Festa Major. En el curs del segle XIX diverses publicacions de premsa (Diari de Barcelona, Diari de Reus, Diari de Vilanova, entre altres) divulguen actuacions del Ball de Diables a la Festa Major.
-Actualment, fa més de 35 anys de la reestructuració del Ball de Diables del Vendrell, element clau en la història del folklore local.
D’uns anys ençà s’ha donat un impuls a aquests temes que fan referència al folklore tradicional, un impuls prou fort per revitalitzar costums feia anys perduts, en un intent de portar als nostres dies allò que els nostres avantpassats apreciaven i nosaltres, per bé que en un altre context, també apreciem.

# data[].attributes.body
Les sardanes es una festa tipica del Vendrell

# data[].attributes.body
Àngel Guimerà va ser un escritor, poeta i escritor de obres de teatre. Va nèixer en 1845 en la illa de Tenerife. Va arribar a Barcelona en 1852. Més tard va escriure llibres.

# data[].attributes.body
Una vegada van robar el gegants del Vendrell
en el 2019 d'agost i es va trobar pocs dies despres.

# data[].attributes.body
Els plats populars de la gastronomia vendrellenca es molt variada, i aquests, són uns molt típics.

El Xató: El Xató es un plat que consisteix en escarola amb una salsa vermella de atmelles,avellanes, molla de pá amb vinagre, all, oli i sal i pebrot de romesco.

# data[].attributes.body
Té una longitud de 2 km.
Es un espai de sorra. La fauna i la flora que s'intenten protegir són representatives. grans trets, de més de la meitat del litoral català.
Hi ha un port molt a prop sobre la platja

# data[].attributes.body
Hi havia una vegada un drac que vivia en unes coves properes al Vendrell. Es deia Caramot. La seva mare, preocupada perquè era massa petit i una mica apocat, n'estava sempre molt pendent perquè mengés més i es posés molt robust. Els dracs de la comarca se'n reien perquè no sabia treure foc per la boca. Tampoc podia atemorir els pagesos perquè no semblava prou dolent. Però de mica en mica, la constància de la seva mare va donar els seus fruits i Caramot es va convertir en una bèstia gran i enfortida per sorpresa de tota la comarca. Amb més de 20 metres de llargada i 750 quilos va deixar de ser un drac petitó per convertir-se en una de les bèsties de foc més grans d'Europa. Ho podeu veure molt ufanós per la festa major del Vendrell i de vegades especials. La seva gegantina boca escopint foc us deixarà bocabadats.

# data[].attributes.body
L'activitat del cos sembla que va continuar durant tot el segle XIX, la colla estava integrada per dotze soldats, el capità Manaies i un timbaler que l'acompanyava rítmicament. A la fi de segle, els trobem vinculats a la Confraria del Santíssim Sagrament o de Minerva, que té a càrrec senti l'organització de la processó del Sant Enterrament.

Des de finals del segle XIX fins a les primeres dècades del segle XX, la colla està a les mans de diferents particulars, alguns amb uns certs vincles personals amb l'associació religiosa.

La colla estava integrada gairebé tota per gent de les classes més populars de la vila, que rebien una prestació econòmica per a fer d'armat. L'Ajuntament es feia càrrec d'aquesta prestació, mitjançant la consignació d'una subvenció, costum que se suprimeix a principis del segle XX i se substitueix pel tradicional llevat de taula o per la captació pública dels armats per les cases del veïnat.

La seva presència en la processó i en la recollida i retorn del Misteri Eccehomo, dependent dels Armats, i és constant fins a l'inici de l'etapa republicana.

Els Armats del Vendrell

Després de la Guerra Civil, amb la pèrdua del vestuari, dels estris i del Misteri, els Armats del Vendrell no reapareixen fins a la Setmana Santa de l'any 1954. La recuperació va ser possible gràcies a la subscripció popular amb un nou disseny del vestuari per part del Sr. Josep M. Gual, que tothom va poder veure exposat a l'aparador de Calç Mumbru, en la plaça Nova. Presentada la proposta al rector, es va demanar a diversos joves de la Congregació Mariana que participessin. Formen la colla sis soldats i el capità Manaies i l'any següent s'afegeixen dos soldats més. La tropa només participava en la Processó del Silenci de Divendres Sant, acompanyada al so d'un tamboriner, el Sr. Josep Sonet, que anava vestit de paisà.

Així mateix, es recupera la Guàrdia al Monument durant la festa de Dijous Sant.

Des de l'any 1956 fins a finals dels anys seixanta, van ser diferents els Manaies que van capitanejar la formació, entre altres: Josep Ruart, Jesús Trayner, Joan Milà (Miquelot), Joan Güixens (Potis), Jaume Díaz, Jaume Pau Canyes, etc.

Durant els anys setanta i vuitanta la tropa surt molt esporàdicament i, en molt poques ocasions, mostrant un declivi important. Els responsables de posar a punt el vestuari i estris eren Joan Carles Guitart i Jordi Urgell.

A la fi dels anys vuitanta està en mans del grup denominat Els Cascantes. Els últims anys d'aquesta dècada ja es palesa una certa intermitencia en les sortides, que acaba en 1990, quan a la Processó del Silenci d'enguany, a causa de la no compareixença de diferents membres del grup en l'hora de vestir-se, els que queden decideixen no sortir.

Davant el perill que suposava la no continuïtat i desaparició definitiva dels Armats atesa la problemàtica existent, el mateix Divendres Sant, en acabar la Processó, quatre membres de la Junta dels Pastorets: Pep Bargalló, Jordi Urgell, Jesús Trayner i Ton Llevadias, es van posar en contacte amb el rector de la parròquia, pare Josep M. Barenys, per a oferir-li la col·laboració de l'entitat per a fer-se càrrec del Grup d'Armats del Vendrell i vetllar per l'organització, manteniment, conservació i potenciació dels Armats, els quals passarien a formar part de l'entitat com una secció més. Pare Barenys va donar el seu consentiment sense cap impediment, al contrari, va donar les gràcies als Pastorets per aquesta iniciativa tan encertada i positiva per a la parròquia de San Salvador.

En 1991, van sortir els vuit armats i el capità Manaies, acompanyats de cinc timbaleros i un bombo. Els components de la percussió anaven vestits de paisà