# data[].attributes.headline
Наполеон Бонапарт

# data[].attributes.subject
Наполеон Бонапарт

# data[].attributes.body
Останній французький імператор з 1 грудня 1852 року до 4 вересня 1870 року (з 2 вересня 1870 року знаходився в полоні), Президент Французької республіки з 20 грудня 1848 року до 1 грудня 1852 року.

# data[].attributes.body
Наполеон | Бонапарт, французький державний діяч, блискучий

полководець, імператор, був уродженцем Корсики. Там він з'явився на

світ в 1769 р., 15 серпня, в М. Аяччо. Їх дворянська сім'я жила небагато,

ростила вісьмох дітей. Коли Наполеону було 10 років, його віддали у

французький отенський коледж, але вже в тому ж році він опинився в

Брієннському військовому училищі. У 1784 р. став слухачем Паризької

військової академії. Отримавши після її закінчення звання лейтенанта, з

1785 р. починає служити в артилерійських військах.

# data[].attributes.headline
Сімейне життя

# data[].attributes.subject
Сімейне життя

# data[].attributes.body
У Наполеона III була єдина законна дружина Євгена Монтіхо. Олександр Дюма-син назвав їх союз «урочистістю кохання над упередженнями, краси – над традиціями, почуття – над політикою». Пара повінчалася в соборі Паризької Богоматері у 1853 році, трьома роками пізніше народився спадкоємець французького престолу Наполеон IV Ежен Луї Жан Жозеф Бонапарт, який так і не став імператором – він загинув на Англо-Зулуській війні у 1879 році.

# data[].attributes.body
У передвиборчій кампанії Шарль Луї пообіцяв після закінчення терміну правління передати владу новому президентові, однак у червні 1951 року він зробив спробу внести зміни до Конституції щодо часу та кількості термінів правління президента. Отримавши відмову, Наполеон ІІІ запланував переворот. 2 грудня того ж року Французька Республіка впала. Нова Конституція 14 січня 1852 наділяла президента правом правління на 10-річний термін. Це були перші кроки відновлення бонапартистської монархії.

Чергова політична кампанія Шарля Луї призвела до того, що 21 листопада 1852 Франція була офіційно визнана імперією, а він 2 грудня 1852 - імператором Наполеоном III.

# data[].attributes.body
Французька революція була зустрінута Наполеоном Бонапартом з

величезним ентузіазмом, в 1792 р. він стає членом Якобінського клубу.

Перші ж перемоги Наполеон визнав достатньою підставою для того,

щоб заявити про себе як про особу самостійної. Тому Директорія охоче

відіслала його у військову експедицію в далекі краї - Сирію і Єгипет

(1798-1999), Вона закінчилася поразкою, але як особисту невдачу

Наполеона її не розцінили, тому що він залишив армію самовільно, щоб

в Італії битися з військом Суворова.

Коли Наполеон прийшов до влади, його країна воювала з Англією та

Австрією. Попрямувавши в новий італійський похід, його армія

переможно ліквідувала загрозу кордонам Франції. Більш того, в

результаті військових дій їй виявилися підпорядковані практично всі

країни Західної Європи. На тих територіях, які не увійшли безпосередньо

до складу Франції, Наполеон створив підвладні йому королівства, де

правителями були члени імператорської родини. Австрія, Пруссія і Росія

змушені були укласти з нею союз.

# data[].attributes.headline
Крах Імперії

# data[].attributes.subject
Крах Імперії

# data[].attributes.body
12 червня 1812 року Велика армія чисельністю 650 тис. чоловік перейшла кордони Росії. Ворогу протистояли три російські армії чисельністю 250-300 тис. людина. Європейське суспільство не сумнівалося у швидкій перемозі Наполеона. Але все сталося інакше. Вторгнення до Росії стало початком кінця Французької імперії Наполеона Бонапарта. Наполеон розраховував швидко розгромити росіян біля кордонів, та його плани було зірвано. Російські армії організовано відступали у глиб країни і з'єдналися біля Смоленська. Торішнього серпня 1812 року головнокомандувачем російськими військами було призначено талановитий полководець Михайло Іларіонович Кутузов.

Генеральна битва між двома арміями відбулася 26 серпня 1812 року біля села Бородіно за 120 кілометрів від Москви. Воно почалося рано вранці і тривало близько 12 години. Російські війська билися відчайдушно і виявляли нечуваний героїзм. Французи зазнали величезних втрат. 1 вересня 1812 року на раді у Філях Кутузов вирішив залишити Москву, щоб зібрати нові сили для захисту Вітчизни.

Перемога російського народу у Вітчизняній війні 1812 сприяла підйому визвольної боротьби поневолених народів Європи. У 1813 році російський імператор видав указ армії перейти кордон і вирушити на звільнення Європи від Наполеона. У військових походах 1813-1815 рр. на боці Росії виступили нещодавні союзники наполеонівської Франції – Австрія та Пруссія, а також Великобританія та Швеція. На полях Європи знову відбулися кровопролитні битви. У найбільшому бою Наполеонівських воєн – «Битві народів» під Лейпцигом, що відбулася у жовтні 1813 року, французи зазнали нищівної поразки. Можна було б уникнути смерті сотні тисяч людей, а Наполеону зберегти владу у Франції. Проте політичне чуття змінило йому. З маніакальною завзятістю імператор збирав все нові й нові сили і чинив безглуздий опір, і, природно, знову і знову зазнавав поразки. Весною 1814 року союзницькі війська на чолі з російським царем Олександром I увійшли до Парижа.

Наполеон зрікся престолу і був засланий на острів Ельба біля берегів Італії.

# data[].attributes.body
Після поразки у битві при Ватерлоо 18 червня 1815 року та повторного зречення від престолу Наполеон Бонапарт розраховував отримати політичний притулок у Англії. Однак англійський уряд, побоюючись нової втечі та спроби відновлення імперії, відправив свого давнього ворога на загублений в Атлантиці острів Святої Єлени в 2 тис. км від берега Африки. Через свою віддаленість від суші він гарантував неповернення Наполеона в Європу. Таке рішення повністю задовольняло бажанням англійської влади, які після знаменитих Ста днів (1 березня 1815 року — 7 липня 1815 року, правління Наполеона після першого зречення) боялися Бонапарта ще сильніше, ніж раніше.

Сам колишній володар сприйняв своє посилання на острів Святої Єлени як велику зраду з боку англійців, у благородство яких він щиро вірив. Наполеон стверджував, що вибрав би видачу відновленої династії Бурбонів, ніж животіння посеред Атлантичного океану без будь-яких перспектив повернутися в Францію.

У 1819 році Наполеон почав сильно хворіти: саме тоді, як вважається, розвиток отримав рак шлунка (від цієї хвороби у віці 38 років помер його батько Карло Буонапарте). Вже в XX столітті було висловлено припущення, що Бонапарта скосила тропічна хвороба, підхоплена ще в молодості під час походу в Єгипет та Сиріюі. І знову дала про себе знати на острові Святої Єлени. Як би там не було, Наполеон перестав виїжджати верхом, а з кінця 1820 року вже практично не катався і в колясці. Він швидко перевтомлювався. Часто, починаючи фразу, не закінчував її, впадаючи в глибокий роздум.

У березні 1821 року страшні внутрішні болі стали повторюватися і частішати. 5 квітня лікар повідомив почет, що становище хворого вкрай серйозне. Коли біль дещо слабшала, Наполеон намагався підтримати бодьорість у оточуючих і навіть гострив над своєю хворобою: «Рак — це Ватерлоо, що увійшло всередину».

Наполеон помер 5 травня 1821-го близько 18:00 на 52-му році життя.