# data[].attributes.body
Pirmais pasaules karš bija globāls bruņots konflikts starp sabiedrotajām valstīm Antantes vadībā vienā pusē un Centrālajām lielvalstīm otrā pusē, kas sākās 1914. gada 28. jūlijā. Karu dēvēja arī par Lielo Karu, Nāciju karu un Karu, kas izbeigs visus karus.

# data[].attributes.body
Latvijā karš ir sācies 1914. gadā datums nav specifēts. Kara sākumu latviešu sabiedrība uzņēma ar lielu sajūsmu. Līdzīgi kā citās lielpilsētās, arī Rīgā un citās lielākajās Latvijas pilsētās notika plašas patriotiskas demonstrācijas. Latviešus sajūsmināja iespēja cīnīties pret saviem vēsturiskajiem ienaidniekiem – vāciešiem. Daudzus vietējos vāciešus (vācbaltiešus) izraidīja no Baltijas, sabiedriskās vietās aizliedza lietot vācu valodu, tika mainīti ielu un pat pilsētu vāciskie nosaukumi.

# data[].attributes.headline
Latviešu inteliģence nolemj dibināt strēlnieku vienības.

# data[].attributes.subject
Latviešu inteliģence nolemj dibināt strēlnieku vienības.

# data[].attributes.body
Līdz 1915. gada pavasarim Krievijas militārās iestādes bija saņēmušas vairākus ierosinājumus dibināt latviešu nacionālās militārās vienības. Tomēr tie visi bija noraidīti. Pēc sekmīgajām Daugavgrīvas cietokšņa zemessargu bataljonu cīņām pie Jelgavas 1915. gada maija sākumā doma par latviešu militāro formējumu nepieciešamību parādījās no jauna. Par to iestājās viens no tā laika ievērojamākajiem latviešu politiķiem – Krievijas Valsts Domes deputāts Jānis Goldmanis.

# data[].attributes.headline
Pirmo latviešu strēlnieku bataljona formēšana

# data[].attributes.subject
Pirmo latviešu strēlnieku bataljona formēšana

# data[].attributes.body
Pirmos divus no astoņiem latviešu strēlnieku bataljoniem sāka formēt 1915. gada 14. augustā. Tam deva Daugavgrīvas vārdu. Tas nebija nejauši, jo Daugavgrīvas cietoksnis bija kļuvis par latviešu vienību mājvietu. No cietokšņa garnizona darba rotām, kurās absolūtais vairākums bija latvieši, bija saformēti divi zemessargu bataljoni, kuri 1915. gada pavasarī piedalījās cīņās pret vāciešiem Kurzemē un Ziemeļlietuvā. Cietokšņa komandiera adjutants K. Baltiņš pildīja pirmo strēlnieku bataljonu komandiera pienākumus un darbojās Latviešu strēlnieku Organizācijas komitejā.

Pavēle par trešā bataljona – 3. Kurzemes latviešu strēlnieku bataljona – formēšanu tika saņemta 1915. gada 27. augustā. Pārējos bataljonus formēja vēlāk – 4. Vidzemes latviešu strēlnieku bataljonu septembrī, 5. Zemgales, 6. Tukuma 7. Bauskas un 8. Valmieras bataljonu – novembrī.

# data[].attributes.body
Viņš bija viens no pirmajiem un vienlaikus arī sekmīgākajiem latviešu strēlnieku komandieriem – komandējis 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku bataljonu, vēlāk arī 2. Rīgas un 4. Vidzemes latviešu strēlnieku pulku, bijis arī Apvienotās latviešu strēlnieku divīzijas štāba priekšnieks Ziemassvētku kauju laikā. Pēc demobilizācijas no armijas viņš dzīvoja Krievijā un iesaistījās pretlielinieciskajos militārajos formējumos. Pēc atgriešanās Latvijā 1921. gadā viņš komandēja Kurzemes un vēlāk Zemgales kājnieku divīziju, divreiz ieņēma Latvijas kara ministra amatu (1924-1925 un 1926-1928).

# data[].attributes.headline
Pirmās strēlnieku kaujas un kritušo apbedīšana

# data[].attributes.subject
Pirmās strēlnieku kaujas un kritušo apbedīšana

# data[].attributes.body
1915. gada oktobra vidū, vācu armija uzsāka aktīvu darbību Rīgas frontē, lai ieņemtu izdevīgākas aizsardzības pozīcijas pirms ziemas iestāšanās. Krievu armijas vadību vācu virzība uz priekšu nobiedēja, šķita, ka vāciešu mērķis ir Rīgas ieņemšana. Uz fronti steigšus tika sūtītas visas pieejamās rezerves, tai skaitā abi Daugavgrīvas cietokšņa zemessargu bataljoni un vēl līdz galam neapmācītais 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku bataljons. 2. Rīgas un 3. Kurzemes bataljonu uz fronti nosūtīja nedaudz vēlāk, bet nesen kā formēšanu uzsākušo 4. Vidzemes bataljonu un Rezerves bataljonu aizsūtīja uz tālāku aizmuguri – no Rīgas uz Tērbatu (Tartu).

1915. gada 22. oktobrī 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku bataljons 831 cilvēka sastāvā izgāja uz fronti. 1. un 4. rota devās uz Misas upes rajonu Plakanciema rajonā, bet 2. un 3. rota – uz Tīreļpurvu. Latviešu strēlnieki uguns kristības piedzīvoja pēc trīs dienām – 25. oktobrī. Šajā dienā pirmā strēlnieku bataljona 2. un 3. rotai notika sadursme ar vācu 16. landšturma bataljona izlūku patruļām Tīreļpurvā pie Kraslovsku mājām. Strēlnieku zaudējumi pirmajā kaujā bija 3 kritušie, 6 ievainotie un 3 bez vēsts pazudušie.

# data[].attributes.body
Frīdriham Briedim 1. pasaules karš sākās Austrumprūsijā, kur viņš veica pārdrošus izlūkgājienus vācu aizmugurē. 1915. gada augustā F. Briedi iecēla par 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku bataljona 1. rotas komandieri. Viņš bija viens no pirmajiem latviešu virsniekiem, kas uzņēmās strēlnieku vienību komandēšanu. 1915. gadā viņa vadītā rota izcīnīja vairākas spožas uzvaras (Plakanu māju un Veisu māju rajonā). F. Brieža piedāvātās metodes dzeloņdrāšu žogu pārvarēšanai plaši izmantoja Ziemassvētku kauju laikā. Ziemassvētku kauju sākumā viņš guva smagu ievainojumu un daudzi uzskata, ka tas bija viens no šo kauju neveiksmes iemesliem. 1917. gada aprīlī pēc atveseļošanās F. Briedis kļuva 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku pulka komandieri. 1917. gada novembrī lielinieku vajašanu dēļ viņš pameta savu pulku, dzīvoja Krievijā, sadarbojās ar Latviešu Pagaidu Nacionālo padomi un iesaistījās pretlielinieciskajā kustībā. 1918. gada 23. jūlijā „čeka” F. Briedi arestēja un naktī no 27. uz 28. augustu Maskavā nošāva.

# data[].attributes.headline
3. Kurzemes latviešu strēlnieku bataljons ierodas Nāves salā

# data[].attributes.subject
3. Kurzemes latviešu strēlnieku bataljons ierodas Nāves salā

# data[].attributes.body
1915. gada kampaņas rezultātā krievu spēkiem Daugavas kreisajā krastā ielokā pretī Ikšķilei izdevās saglabāt nelielu priekštilta pozīciju. Sākoties 1916. gada kaujām, šīs pozīcijas ieguva svarīgu lomu Rīgas frontē, jo, no vienas puses, krievu armija varēja to izmantot, lai dotu spēcīgu flanga triecienu vācu grupējumam Ķekavas rajonā, bet, no otras puses, tā ļāva nodrošināt Rīgas-Pļaviņu dzelzceļa līniju un nepieļaut vācu pārcelšanos pāri Daugavai. Vēlāk, 1917. gada vasaras beigās, vācieši jau pēc Ikšķiles priekštilta pozīcijas ieņemšanas šeit forsēja Daugavu un ieņēma Rīgu. Abas karojošās puses apzinājās šīs pozīcijas nozīmi un tādēļ pievērsa lielu nozīmi tās nocietināšanai. Ar laiku Ikšķiles priekštilta nocietinājumi ieguva apzīmējumu “Nāves sala”.

1916. gada pavasarī latviešu strēlniekus nosūtīja aizstāvēt “Nāves salu”. Līdz pat rudenim šajās pozīcijās pārmaiņus cīnījās 2. Rīgas un 3. Kurzemes latviešu strēlnieku bataljons. Tie regulāri nomainīja viens otru pozīcijās. Kaujas šeit bija ļoti intensīvas, vācieši vairākkārt pielietoja indīgās gāzes. Pretinieku ierakumi Nāves salā atradās ļoti tuvu viens otram, tādēļ pozīciju karš šajā rajonā prasīja lielu sasprindzinājumu. Lai uzmundrinātu pārgurušos strēlniekus, ierakumos uzstājās pat 3. Kurzemes latviešu strēlnieku bataljona orķestris. Koncerts sajūsmināja ne tikai strēlniekus, bet arī vāciešus, kuri tuvējā pļaviņā pat sākuši dejot valsi.

Strēlnieki Nāves salā galvenokārt nodarbojās ar pozīciju izbūvi un intensīvu pretinieka izlūkošanu. Jūlija kauju laikā no Nāves salas rajona pret vācu pozīcijām tika izdarīts demonstratīvs uzbrukums ar strēlnieku piedalīšanos, lai novērstu pretinieka uzmanību no galvenā trieciena vietas Ķekavas rajon

# data[].attributes.body
1. pasaules kara sākumā Jānis Francis komandēja rotu, tad bataljonu un tika vairākkārt ievainots. 1915. gada augustā viņš pārnāca uz latviešu strēlnieku daļām un viņu iecēla par 2. Rīgas latviešu strēlnieku bataljona komandieri. 1916. gada aprīlī kaujās Nāves salā viņu atkal ievainoja un kontuzēja. Pēc ievainojuma sadziedēšanas J. Franci iecēla par Latviešu strēlnieku rezerves pulka komandieri. Pēc demobilizācijas viņš dzīvoja Krievijā, kur viņu iesauca Sarkanajā armijā.

# data[].attributes.body
1916. gada vasarā Krievijas virspavēlniecība vēlreiz mēģināja pārraut vācu fronti Ķekavas rajonā, lai atspiestu vāciešus no Daugavas. Šim mērķim 12. armijas vadība atvēlēja prāvus spēkus – pavisam 67 bataljonus un 150 lielgabalus. Kopumā spēku samēri bija ļoti labvēlīgi krievu armijai, kurai 12. armijas frontē bija vairāk nekā trīskārtīgs skaitliskais pārsvars pār pretinieku. Krievu vadība bija nolēmusi dot galveno triecienu piecu kilometru platā frontē starp Katrīnmuižu un Sierūžiem. 12. armijas uzbrukumā tiešā veidā bija jāpiedalās pieciem bataljoniem (1., 2., 6.-8. bataljons) un vienam (3. Kurzemes latviešu strēlnieku bataljons) tas jāatbalsta ar demonstratīvu uzbrukumu vācu flangā no Nāves salas rajona. Pēc marta kauju noslēguma, kurā diviem latviešu strēlnieku bataljoniem izdevās ieņemt trīs vācu ierakumu līnijas, strēlnieku bataljonus skaitliski palielināja, iekļaujot tajos divas papildu rotas un palielinot to tiešo kaujinieku skaitu līdz 1200 durkļiem.

Jau pats uzbrukuma sākums izrādījās neveiksmīgs. Uzbrukuma sagatavošanai paredzēto artilērijas uguni gandrīz nebija iespējams koriģēt mežainajā apvidū.

# data[].attributes.body
1917. gada 5. janvārī Rīgas frontē sākās krievu 12. armijas ofensīva, kuras oficiālais nosaukums bija „Jelgavas operācija”. Pēc vecā stila jeb Jūlija kalendāra uzbrukums sākās 23. decembrī, tātad Ziemassvētku priekšvakarā. Līdz ar to šīs kaujas, kurās pirmo reizi vienkopus piedalījās visi latviešu strēlnieku pulki, ieguva apzīmējumu „Ziemassvētku kaujas”. Ziemassvētku kaujas un tām sekojošās Janvāra kaujas bija traģiskākā un vienlaikus viena no varonīgākajām latviešu strēlnieku vēstures lappusēm.

12. armijas vadība bija iecerējusi ar pēkšņiem triecieniem bez iepriekšējas artilērijas sagatavošanas uguns pārraut vācu fronti vairākās vietās plašā teritorijā no Lielupes kreisā krasta līdz Jelgavas šosejai. Ofensīvas gala mērķis bija Jelgavas ieņemšana. 6. Sibīrijas strēlnieku korpusa sastāvā uzbrukumā devās abas latviešu strēlnieku brigādes, kuras pirmo reizi bija apvienotas divīzijas līmeņa formācijā. Par Apvienotās latviešu strēlnieku divīzijas komandieri bija iecelts 1. brigādes komandieris Augusts Misiņš.

# data[].attributes.headline
AUGUSTS ERNESTS MISIŅŠ (1863-1940), ĢENERĀLIS

# data[].attributes.subject
AUGUSTS ERNESTS MISIŅŠ (1863-1940), ĢENERĀLIS

# data[].attributes.body
1. pasaules kara sākumā Augusts Ernests Misiņš komandēja kājnieku pulku, vēlāk brigādi. 1916. gadā viņu paaugstināja ģenerālmajora dienesta pakāpē. 1916. gada novembrī A.E. Misiņš pārnāca uz latviešu strēlnieku vienībām un viņu iecēla par 1. latviešu strēlnieku brigādes komandieri. Ziemassvētku kauju sākumā viņš kļuva par apvienotās latviešu strēlnieku divīzijas komandieri. Vainu par 1. latviešu strēlnieku brigādes neveiksmīgo darbību 5. janvāra (23. decembra) kaujā viņš uzņēmās uz sevi un tika atbrīvots no divīzijas komandiera pienākumu pildīšanas. 1917. gada beigās A.E. Misiņš demobilizējās un dzīvoja Krievijā, kur piedalījās pretlielinieciskajā kustībā, pildīja britu sakaru virsnieks pienākumus Arhangeļskā. 1919. gada martā A.E. Misiņš atgriezās Latvijā, saņēma ģenerāļa pakāpi un kļuva par Latvijas Pagaidu valdības bruņoto spēku Galvenā štāba priekšnieku. No 1919. gada augusta viņš pildīja Latvijas armijas inspektora pienākumus. 1920. gada janvārī A.E. Misiņu atvaļināja. Turpmāk viņš dzīvoja Igaunijā, vēlāk atgriezās Latvijā. 1940. gada 8. jūlijā A.E. Misiņš Rīgā mira.

# data[].attributes.body
1. pasaules kara pirmajos gados Andrejs Auzāns vadīja Taškentas observatoriju un nodarbojās ar militāro zinātni. Pēc ziņas par latviešu strēlnieku bataljonu dibināšanu saņemšanas, A. Auzāns ar lielām grūtībām panāca pārcelšanu uz latviešu vienībām. A. Auzānu, kurš tobrīd bija pulkveža pakāpē, 1916. gada janvārī iecēla par 7. Bauskas latviešu strēlnieku bataljona komandieri, jūlijā – par apvienotās latviešu strēlnieku brigādes komandieri, no septembra – 2. latviešu strēlnieku brigādes komandieri. 1917. gada aprīlī A. Auzānu iecēla par Krievijas armijas Ģenerālštāba Topogrāfijas daļas priekšnieku, pēc lielinieku apvērsuma viņš dienēja Sarkanajā armijā. Viņš kļuva arī par pasniedzēju Sarkanās armijas Ģenerālštāba akadēmijā. 1923. gadā A. Auzāns atgriezās Latvijā un viņu ieskaitīja kā ģenerālis Latvijas armijas Galvenā štāba Administratīvajā daļā. No 1927. gada viņš pildīja Galvenā štāba Ģeodēzijas un topogrāfijas daļas priekšnieka pienākumus. 1933. gadā A. Auzānu atvaļināja no dienesta. Viņš turpināja aktīvi darboties Veco latviešu strēlnieku biedrībā, bija tās priekšsēdētājs. 1944. gadā A. Auzāns devās bēgļu gaitās uz Vāciju un no 1948. gada dzīvoja Anglijā. A. Auzāns mira 1953. gadā Stokportā.