# data[].attributes.body
https://edasi.org/208156/mart-kase-inimene-ja-meeldivad-asjad-tema-vaimsele-tervisele/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
On pühapäeva hommik, läbi saab järjekordne intensiivne nädal. Mis siis toimus?

Varahommikuti lüpsan kitsed ning siis sõidan Lüllemäe Põhikooli tööle. Maakoolis on direktori asi ja kohustused kõikvõimalikud mõeldavad ja mõeldamatud asjad. Aga kokkuvõttes on päevas ainult 24 tundi ning kõigi kohustuste hulgas tuleb igal päeval teha ka meeldivaid asju.

Meele teeb rõõmsaks tuleviku planeerimine ning unistamine, mis kõik võiks olla. Samuti käib positiivsete asjade hulka ka kuskil juttu rääkimas käimine. Möödunud reedel näiteks käisin liikumiskonverentsil "Kääriku Kärajad", sain laval istuda haridusministri kõrval. Kõige tähtsam kasu sellistest sündmustest on vast see, et kool saab endale mõne uue suhte, mille tulemusel midagi läheb paremaks. Võib-olla saame Käärikult Lüllemäele uuel kevadel tennisetreeneri lastega tegelema. Kui igapäevatöös pole võimalust, et asjad läheksid paremaks, siis pole mõtet tööd teha.

Edasi eesmärk on teha Eesti parimat kvaliteetajakirja. Pühendume ise 100%, aga vajame ajakirja elujõuliseks muutmisel veel natuke abi. Kui Sulle on oluline valikukriteerium see, et toetatav algatus looks uut väärtust kogu ühiskonnale ja oleks tore, kui saaksid selle mõju ka ise igapäevaselt hinnata, siis ajakiri Edasi on suurepärane võimalus.

Edasi toetajatena leiad eest: Ahti Heinla, EfTEN Capital, Inbank, Kawe, NG Investeeringud, Sorainen, Workland.

Liitu Edasi toetajatega, anna meile hoogu ja aita saada tugevamaks.

Saaja: EDASI.org OÜ
LHV: EE657700771002166750
Swedbank: EE082200221064922783
Selgitus: Toetan Edasi püüdlusi

Kui vajad otsustamiseks lisainfot, siis võta palun otse ühendust: janeck.uibo@edasi.org

# data[].attributes.attachment_link.title
Mart Kase: inimene ja meeldivad asjad tema vaimsele tervisele

# data[].attributes.attachment_link.description
On pühapäeva hommik, läbi saab järjekordne intensiivne nädal. Mis siis toimus? Varahommikuti lüpsan kitsed ning siis sõidan Lüllemäe [...]

# data[].attributes.body
https://annestiil.delfi.ee/artikkel/120237738/elina-pahklimagi-ju-mul-lakski-liiga-kaua-hasti-kuni-universum-vaikselt-aga-kindlalt-tostis-oma-keskmise-sorme-ules

Autor kirjeldab, kuidas ta Elinaga kohvikus kokku sai, mis juhtus, kui erinevaid teemasid puudutati jne.

# data[].attributes.attachment_link.title
Elina Pähklimägi: ju mul läkski liiga kaua hästi. Kuni universum vaikselt, aga kindlalt tõstis oma keskmise sõrme üles

# data[].attributes.attachment_link.description
„Ma näen jälle värve,“ tõdeb vabakutseline näitleja ja lavastaja Elina Pähklimägi (40), kellele viimased poolteist aastat olid kohati ramprasked. „Selleks, et neid taas näha, pead olema värvitaju kaotanud. Aga kui nad uuesti ilmuvad, on kõik nii ere, imeline!“

# data[].attributes.body
https://kultuur.err.ee/1609021865/reportaaz-tantsupeoliste-kogu-taskuraha-laheb-veele

# data[].attributes.attachment_link.title
Reportaaž. Tantsupeoliste kogu taskuraha läheb veele

# data[].attributes.attachment_link.description
Teisipäeval saabusid linna esimesed tantsijad, kes ööbivad Tallinna koolimajades. Tartu rühmad elavad peonädalal Tallinna Kesklinna Vene Gümnaasiumis. Üle poolte tantsijatest ka laulab, aga kaare alla proovidesse nad tantsuproovide tõttu ei jõua.

# data[].attributes.body
Silvia, Marie, Triin

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
30 aastat tagasi hakkas Eesti Päevalehes oma mälestusi avaldama Ivan Orava nimeline endine sepp. Pikemalt teda ilmselt tutvustama ei pea, kuna see terava keelega ja tihtipeale absurdi kalduva huumorimeelega tegelane sai kiirelt populaarseks ning on aastakümnete vältel olnud kõikjal oodatud ka näitleja Andrus Vaariku kehastuses.

Järjejutuna kõlavad peatükid kirjastuse Varrak audioraamatust (2008).

# data[].attributes.attachment_link.title
Järjejutt. Andrus Kivirähk "Ivan Orava mälestused" | Jupiter | ERR

# data[].attributes.attachment_link.description
30 aastat tagasi hakkas Eesti Päevalehes oma mälestusi avaldama Ivan Orava nimeline endine sepp. Pikemalt teda ilmselt tutvustama ei pea, kuna terava keele ning tihtipeale absurdi kalduva huumorimeelega tegelane sai kiirelt populaarseks.

# data[].attributes.headline
Kolmandas isikus esitatud lugu on näiteks Gabriel García Márquezi raamat “Sada aastat üksildust” mis algab sõnadega:

# data[].attributes.subject
Kolmandas isikus esitatud lugu on näiteks Gabriel García Márquezi raamat “Sada aastat üksildust” mis algab sõnadega:

# data[].attributes.body
“Palju aastaid hiljem, kui kolonel Aureliano Buendía mahalaskjate rivi ees seisis, meenus talle kauge õhtupoolik, mil isa viis teda jääd vaatama.”

Triin P, Silvia, Marie

# data[].attributes.headline
Lugu Eesti diplomaadist ja peaaegu sündinud abielust (Lee ja Kätlin)

# data[].attributes.subject
Lugu Eesti diplomaadist ja peaaegu sündinud abielust (Lee ja Kätlin)

# data[].attributes.body
Pekka Erelt kirjutab ajalooliselt alati tema/nemad perspektiivist.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kurioosum: eesti diplomaat ja Elizabeth Taylori ema tahtsid abielluda

# data[].attributes.attachment_link.description
Juhuslik kohtumine kruiisilaeval pani asekonsuli ja näitlejanna südamed põksuma.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kaarel Tarand

Tarmo Vahter. Vaba riigi tulek. 1991. Kuus otsustavat kuud. Toimetaja Tiit Hennoste, keeletoimetaja Katrin Hallas. Kujundaja Tarmo Rajamets. AS Eesti Ajalehed, 2011. 336 lk. Reportaaž on väga vahetu žanr. Toimuvat kirjeldatakse justkui pealtnägija silmadega otse sündmuskohalt. Reportaaživorm võimaldab vältida hinnangut, analüüsi, keerulistes olukordades poolevalikut. Autor saab öelda, et on vaid dokumentalist, nagu kaamera, mis kellegi käe suunamata lahinguväljal jäädvustab lihtsalt kõike, mis objektiivi ette jääb. Eelöeldu kehtib ka 20 aasta taguse lähiajaloo reportaažina esitamise korral. Selline vaatenurk ei ole tingimata hea või halb, see on lihtsalt kirjutaja valik, millel väga selged tagajärjed. Et „Vaba riigi tuleku" kirjutaja on reporter, mitte analüütik, siis on vormivalik seaduspärane ja lugeja, kes haarab raamatu lootuses saada sealt teada kogu lõpuni analüüsitud tõde, võib pettudes vaid iseenda valesid ootusi süüdistada. Pealtnäha võiks poolevalik 1991. aasta augustisündmustes olla ju lihtne. Peab olema eesti rahva poolt ja tema vaenlaste vastu. See kehtiks eeldusel, et eestlased olid oma iseseisvustaotlustes ühtsed. Aga ei olnud ja et toona aktiivsetest isikutest üritab nii mõnigi end veel tänaseni poliitiliselt realiseerida, siis kujuneb poolevalikust ikkagi teatud mõttes ka erakonnapoliitiline valik.

Tõsi, vähemasti sõnades oli armastus kõigil üks ja ainult teed erinevad, kuid maailmavaateliste, juriidiliste jm erimeelsuste kõrval oli ikka kohal ka lihtne isaste rivaliteet, pullikeste pusklemine, mille käsitlemist tasuks proovida psühhoanalüütiku tööriistadega. Aluseks leidub piisavalt dokumentaalset (eeskätt pildilist) tõestusmaterjali selle kohta, kuidas iseseisvusvõitluse kõrval käis ka varjatumalt võitlus karja hõbeselja ehk „riigi esimese mehe" ja „asutaja isa" positsiooni pärast. Žanrivalikust hoopis keerukam on uurija (uuriva reporteri) suhe allikate, faktide ja dokumentidega. Üks, kaugemat aega tugevamini puudutav valikuotsus on ära kasutada kogu säilinud informatsioon. Kuid mida suurem protsent allikatest käiku läheb, seda vähem on jutustajal vabadust ning lugu jookseb vääramatult nappe infokilde mööda, ajapunktiiril pole ühtegi hargnemist, teeristi, kus muinasjutu kombel valida õnne, rikkuse ja surma vahel. Kui kaugete aegade puhul ei ole allikad pahatihti enam kättesaadavad, siis lähiajaloo omad ei pruugi seda veel olla. Ja selle üle, mis on avalik ja mis mitte, pole kirjutajal vähimatki otsustusõigust. Vahter loeb kenasti üles USA ja Rootsi üksikud paberid, mida tal näha õnnestus, ja tõdeb, et riikide välispoliitika dokumendid - kõik, mis ei ole õnnetul kombel vikilekkinud - lebavad veel igal pool kenasti riigisaladuse katte all. Kohalik materjal on aga erakordselt lünklik.

Allikate asjus tasub märkida, et Vahter on toetunud peaaegu eranditult ainult ametlikele, see tähendab, asutuste ja ametiisikute protokollitud kirjalikest jälgedest ilmnevale. Nii piirab ta kogu reportaažiloo ametiisikute tegevusega ja autori tähelepanu osas on reeglina võidumees see, kellest järel rohkem jälgi. Niinimetatud majanduspiiril tegutsevad valvurid sunniti üksikasjalikku päevikut pidama. Seda nad tegidki ning on seetõttu kahetsusväärselt üle-elusuurusena Vahteri raamatusse sisse pääsenud. Ülemnõukogu esimehel Arnold Rüütlil oli käsutada protokolliv aparaat, mistõttu tema tegevus on hoopis põhjalikumalt dokumenteeritud kui „põllul" tegutsenud rahvajuhtide oma. Nõnda on temagi pildile jäänud ebainimlikult omnipotentsena.

Siinkohal tekib küsimus, miks ei ole valitsuse ja tema esimehe tegevusest järel piisavalt pabereid. Üks heatahtlik seletus oleks, et kuna valitsus oli pidevas aktsioonis, siis polnud kogumiseks lihtsalt mahti. Ometigi kehtis ka hämaral üleminekuajal nii asjaajamise kui ka istungite protokollimise kord, mida ametnikud täitsid. Ent selle kõrvale meenub üks Edgar Savisaare aastaid tagasi ilmunud paks raamat, mille allikaviidete hulgas oli mõnelgi puhul dokumendi asukohaks märgitud „autori erakogu". Järelikult on ametiisik avaliku teenistuse käigus loodud dokumente süstemaatiliselt kõrvaldanud ning hoiab neid ebaseaduslikult enda käes, väljaspool avalikku kasutust. Riigiarhiivil oleks küll sobilik riigile kuuluv avalik informatsioon selle valdaja käest välja nõuda, kas või kohtu kaudu. Teine asi on see, et ega pole ju teada, millised dokumendid nõnda käibest kõrvaldatud on. Avaldatakse ikka ainult neid, mis näitavad end suurkujuna ajalukku kirjutada püüdvaid isikuid soodsas valguses.

Niisiis käib võitlus mineviku pärast endise õhinaga edasi. Aga avatud ühiskonnas kehtib vääramatu jõuga reegel, et ajaloopildis kehtestavad end need, kes infot jagavad, mitte ei varja. Tõestusmaterjali sellele väitele leidub Vahteri raamatuski kenasti. Eesti Komitee ja Eesti Kongressi demokraadid andsid oma arhiivi avalikku kasutusse juba aastal 1995, samal ajal tegutsenud rahvarinde „dokumendid on säilinud lünklikult. Riigiarhiivi töötajad päästsid need 1996. aastal ühe Tallinna asutuse garaažist. " (lk 334). Erakondadest on oma arhiivid ära andnud sotsiaaldemokraadid ja Isamaaliit. Tark käitumine, sest ka Vahteri raamatus pälvivad näiteks sotsid (toona peaaegu olematu suurusega erakond) mitmes episoodis tähelepanu, kehtestades end sedaviisi ajaloo subjektina. Erakondade valikud kujunevad mõistagi jällegi väljaspool uurija tahtevälja, kuid on seda kõnekamad.

Vahteri reportaaž jätab ju suure osa potentsiaalsest allikmaterjalist üldse kasutamata, paigutab organiseerunud rahvahulgad, praeguses terminoloogias kodanikuühiskonna subjektid, suurmeeste suurtegude lihtsaks taustadekoratsiooniks. Ometigi olid just vabaduse taastamise aastad need, mil rahva soovide ja arvamuste mõju poliitikute tegevusele oli ehk kõigi aegade suurim. Selge, et mitmesuguste rohujuurekeste askeldused näiteks haridussüsteemi, sh ülikoolide demokratiseerimisel ei pidanud ühte reportaaži mahtuma. Kuid Vahteri raamat kinnistab lugu, mille kohaselt eesrindlikud juhid viisid Moosestena oma rahva tõotatud maale ehk iseseisvusele. Demokraatiausksetele aga peaks võrdväärselt usutav tunduma lugu, kuidas avalik ja üldrahvalik surve sundis varem konformistlikke poliitilisi juhte aina julgemalt eesmärgi poole püüdlema. Teisisõnu, kas ees kõndivad juhid vedasid rahvast vabadusele või tõukas rahvas juhte ees ja kes jalge alla tallutud ei tahtnud saada, pidi aina kiiremini jooksma?

„Vaba riigi tuleku" sihtrühm tundub olevat sündmuste vahetud osalised. Neid provotseerib Vahteri haarav reportaaž kindlasti kas nõustuma või vaidlema (ridade vahel on ju siiski olemas ka autoripositsioon, mille järgi püsis iseseisvuse taastamise jäme ots kindlalt Arnold Rüütli käes, Edgar Savisaarele aga on jagunud peaaegu et impeeriumi käsilase ning Eesti Komitee juhtidele lihtsalt marginaalne roll). Seda lugu keskealine rahvas vastavalt erakondlikule mättale, mille otsas istub, kas ostab või eitab. Ma ei ole aga sugugi kindel, et iseseisvusaja lapsed Vahteri loo järgi kuidagi selgemaks saaksid, kes oli kes neil otsustavatel kuudel ja mis jõud sundis inimesi käituma nii, nagu nad käitusid.

# data[].attributes.attachment_link.description
Tarmo Vahter. Vaba riigi tulek. 1991. Kuus otsustavat kuud. Toimetaja Tiit Hennoste, keeletoimetaja Katrin Hallas. Kujundaja Tarmo Rajamets. AS Eesti Ajalehed, 2011. 336 lk. Reportaaž on väga vahetu žanr. Toimuvat kirjeldatakse justkui pealtnägija silmadega otse sündmuskohalt. Reportaaživorm võimaldab vältida hinnangut, analüüsi, keerulistes olukordades poolevalikut.

# data[].attributes.headline
ME EI OMA AINULT ASJU, VAID ASJAD OMAVAD KA MEID. INTERVJUU URMAS LÜÜSIGA

# data[].attributes.subject
ME EI OMA AINULT ASJU, VAID ASJAD OMAVAD KA MEID. INTERVJUU URMAS LÜÜSIGA

# data[].attributes.body
Mirjam, Erika ja Karl postitus

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kas oled mõelnud selle peale, kuidas aknad, joogitass või juurviljaleti paiknemine poes su käitumist mõjutavad? Või mida näitab ihade horisont ja kust jookseb luksuse piir? Asjade maailm peidab endas salajasi sopistusi ja ütleb meie kohta rohkem, kui arvata oskame.

Fotod: Adele-Kristelle Lehtorg

Olen mõistnud, et kui anda Urmas Lüüsile ette mõni ese, näiteks ventilaator või svamm, koorub tema jutust ilmtingimata välja mingi lugu või taustsüsteem, mis paneb seda ventilaatorit või svammi hoopis teise pilguga vaatama. Ehk võiks Lüüsi nimetada suisa asjalausujaks. Tegutsedes ühtaegu nii kunstniku, disaineri kui ka õppejõuna ning segades oma töödes ehtekunsti, skulptuuri, installatsiooni, kirjutamist, muusikat ja teatrit, ongi tema loomepraktika fookuses uurida ja selgitada, mida asjad teevad ning mis sõnumeid edastavad, mõtestades neid eri narratiivide kaudu. Olgu selleks siis 35 kilo kaaluva rauast südame kaela riputamine ning sellest nahale tekkinud punetuse dokumenteerimine („Järelvärelus") või oma vanaemast maha jäänud tikandite lõpetamine ja seeläbi temaga suhtlemine („Teatavate piiride poorsusest"). Ja mitte ainult, oma Sirbi kolumnis „Olulised asjad" on ta lahanud risti-rästi eri esemete laiemat sotsiaalset tähendust, nii et mõtestatud saavad isegi lonkavad, patused ja ümarikud asjad. Vali ainult oma võitleja.

Kohtun Urmasega mai lõpus, kui on just avanenud tema ja Hans-Otto Ojaste HOP galerii installatsioon „Ööküll huikas ja samovar undas ühtevalu", mis on inspireeritud Tšehhovi „Kirsiaiast". Selle lehe ilmumise ajaks on installatsioon juba tükkideks lahti võetud ja kuhugi garaaži hoiule pandud, kuid kõigile neile, kes ilma jäid: see kujutas endast läbi kitsaste koridoride kulgevat ning sektsioonkappidest ümbritsetud ruumi, kus võis kohata sedasama ventilaatorit, mis oli kõvasti tööd raiudes kappi augu kulutanud, hulgaliselt seintele kinnitatud sarvedega kolpasid, lirtsuvat põrandavaipa, sardelle, merevaigukristallidega kaunistatud pilte, plastist kirsiõisi ning õhku paiskuvat magusat aroomi, aeg-ajalt taustal kaikumas kellegi õõvastav naer. Kogemus kõigile meeltele. Ka Urmase ateljee, mida ta jagab mitme teise kunstnikuga, on omaette elamus, kust vaatab vastu sama värviline asjade pillerkaar kui tema räägitud juttudes. Saksakeelne „adventskalender", liigutades muutuv Jeesuse pilt, kõiksugu tööriistad ja vitriini taha suletud altar, kust leiab kõrvuti Harry ja Meghaniga taldriku, lapiku Laua viina pudeli ja muud nipsasjakesed, millel kõigil on kindlasti oma saamislugu.
Kadri Mälgu koostatud raamatus „Rauast / On Iron" mainid, et EKAsse

Urmas Lüüsi ja Hans-Otto Ojaste installatsioon „Öökull huikas ja samovar undas ühtevalu"

Ometi läksid sa õppima sepakunsti, mitte ajalugu või arheoloogiat. sisseastumiskatsetele minnes olid sul kaasas Kui palju on sul kunstnikuna arhiividesse asja? Kuidas sa lood lugusid nende asjade ümber, millega parasjagu töötad? muinasaegsete arheoloogiliste ehteleidude replikad. Päris igaühel selliseid esemeid ei ole. Kust pärineb su huvi asjade ja materjalide maailma vastu? Kas tänapäeva asjad tõmbavad sind sama palju kui vanad asjad?
Minu jaoks on väga oluline füüsiline kohalolu ja ise asjas sees olemise tunne. Näiteks pole ma kunagi mänginud arvutimänge, sest ma ei saa sellest mingit elamust. Käisin hoopis õppimas muinas- ja keskaegset võitluskunsti, nii et kui keegi mängus mäe otsa jooksis, sain päriselt mäe otsa joosta. Kuna selles seltskonnas oli palju ajaloolasi ja arheolooge, kutsuti mind juba teismeeas väljakaevamistele appi. Ma ei tea, mis saaks olla ägedam kui elada läbi tõsielulist true crime 'i - sulle öeldakse, et näe, siin on kellegi tuhandeaastane haud, palun kaeva see lahti. Kui oled teismeline poiss ja see ajalugu hakkab sealt kiht-kihilt välja tulema, siis oled nagu detektiivisarjas. Su ümber on inimesed, kes on treeninud ennast neid asju ära tundma. Nad leiavad näiteks kolbatüki ja saavad kulmuluu järgi aru, kas see on mees või naine. Nii õpid järjest rohkem ka ise selliseid asju lugema, nii et kui järsku tulevad maa seest välja mingid vööpandlad, saad aru, et ahah, see on 12. sajand. Ise oled 15-aastane nolk ja tead, et need vööpandlad on siin alal olnud kuskil 1100ndate kandis. See ei saa olla 1000 ega 1200, sest siis ei olnud siin võrgustikku, mille kaudu need pandlad oleksid võinud siia sattuda. Samamoodi on iga asjaga. Lihtsalt tunned mingisuguseid märgisüsteeme niivõrd palju paremini. Või näiteks kui kaevad lahti muinasaegset hauda Saaremaal, saad matuse järgi aru, mis on selle inimese staatus olnud, kes on sinna maetud. Olenevalt sellest, kas tegu on laiba- või põletusmatusega, on võimalik välja lugeda, mis selle inimesega juhtuda võis. Kui kolpa on ikka löödud korralik mõra, siis ta ei surnud sinna vabatahtlikult ära. Sa ei saa selle inimesega rääkida, sest ta on tuhat aastat surnud olnud, aga nende esemete kaudu tekib sul laibaga mingi isiklik suhe ja kahekõne, see inimene räägib sinuga.

Kunsti- ja disainiväljal töötamine annab mulle vabaduse mitte olla akadeemiliselt korrektne. Siduda selliste inimeste mõtteid, kes ei oleks saanud kunagi omavahel dialoogis olla.

Ajaloo puhul on see kättpidi mullas olemine ainult väike osa. Ma sain aru, et ajalooga pädevalt tegelemiseks istuksin 99% ajast raamatutes, laborites ja arhiivis ning 1% oleks seda põnevust, kus kaevan midagi välja. Ma mõtlen oma ajaloolastest sõprade-tuttavate peale, kes peavad oskama näiteks alamsaksa keelt, sest muidu ei ole sul mõtet arhiivi minnagi, sa ei saa muidu aru, mida seal kirjutatakse. Mina elasin Indiana Jonesi unelmates, sest olin kaasas ainult neil hetkedel, kui mindi n-ö ekspeditsioonile. Ma tahan ikkagi kogu aeg materjaliga kontaktis olla.

Tõukerataste taastulekut sa juba mainisid, aga mida pead veel leiutisteks, mis on just praeguse ajastu vaimu tulemid?
Kunsti- ja disainiväljal töötamine annab mulle nn licentia poetica, vabaduse mitte olla akadeemiliselt korrektne. Ma saan olla kaootiline ja panna kokku täiesti vastuolulisi allikaid, siduda selliste inimeste mõtteid, kes ei oleks saanud kunagi omavahel dialoogis olla. Neid ( osutab maas olevale hunnikule Imelise Ajaloo ajakirjadele) ei saa päris ajaloolane lugeda, sest see on populaarteaduslik kirjandus, aga minu jaoks on see täiesti pädev, ma saan sealt inspireerivaid mõtteid. Mulle meeldib töötada arhiivide ja allikmaterjalidega, aga väänata neid nii, nagu mina tahan. Täpselt nagu Tarantino lasi lihtsalt kuulipildujast Hitleri maha, sest ta tahtis, aga ajaloolasena ei ole sul võimalust Hitlerit kuulipildujaga maha lasta.

Mind tõmbavad kõik asjad. Asjad ei teki kunagi tühja koha pealt. Igale asjale on eelnenud mingi teine asi, mis tegi selle väljakujunemise võimalikuks. Me ei saa võtta ajaloost välja ühte inimest ja kustutada ära kõiki tema eellasi. Inimene kujuneb välja, kuna mingid inimesed enne teda loovad ta. Kui vaadata ajalugu, on enamik asju leiutatud siis, kui nende loomine on muutunud möödapääsmatuks. Kui asi on leiutatud, aga seda ei võeta kasutusele, siis ei ole selle jaoks lihtsalt tugistruktuuri. Mootoriga tõukerattad olid olemas juba kahekümnenda sajandi alguses, aga tänavad ei olnud nende jaoks sobivad, energia polnud nii kergekäeliselt ülekantav. Nüüd oleme jõudnud aega, kus tänavad on niivõrd siledad ja head, et tõuksiga on võimalik mugavalt sõita ja seda kiiresti elektriga laadida. Ma ei saa näiteks vaadata reformatsiooni ilma Gutenbergi trükipressita. Samasuguseid mõtteid nagu Lutheril on veel paljudel inimestel olnud, aga kui see satub kokku võimalusega neid lõputus koguses tiražeerida, siis see võimestab neid ja lükkab järgmise kivi veerema.

Asjad ei teki kunagi tühja koha pealt. Igale asjale on eelnenud mingi teine asi, mis tegi selle väljakujunemise võimalikuks.

Sa oled öelnud, et inimesed loovad asju ja asjad loovad inimesi. Kuidas ja mis asjad on meid inimestena kas füüsiliselt või vaimselt juba praegu muutnud?
Seetõttu ma ei ütlegi, et mind huvitavad asjad, vaid mind huvitab see, mida asjad teevad. Kuidas see doominoefekt toimib. Kui ma vaatan näiteks seda tassi ( osutab laual olevale tassile), siis mind ei paelu niivõrd see tass üksikobjektina, vaid tass kõikide anumate reas alates sellest, kui kaks kätt kokku pandi, nendega allikast vett võeti ja mõeldi, et aga järsku saaks seda vett kuidagi kaasa ka võtta. Ahah, siin on mingi kooretükk, siin saame vett hoida, nüüd teeme sellele kooretükile mingi jala alla, et see saaks seista, novot - peeker. Ahah, kooretükist imbub vesi läbi, aga savi lõkkesse pannes saame vettpidava kausi, kuni jõuame lõpuks tänapäevase odava portselaniimitatsioonini. Aga selle koleda masstoodetud kohvikruusi jaoks pidi läänel tekkima kontakt portselanitootmisega. Kolonialistlikud kontaktid põhjustasid läänes 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses meeletu Aasia kultuuri laine. Keraamika vallas aeti jaapani meistreid jäljendades glasuure voolama ja kobrutama nii värvikirevalt lopsakates kooslustes, et maalikunstnikud ei osanud sellest undki näha. Tarbekunstis toimus metsik abstraktse ekspressionismi laine aastakümneid enne seda, kui lääne maalijad selle „leiutasid". Tööstusrevolutsioon põhjustas hüppelise elutaseme tõusu. Keegi ei tahtnud enam lürpida savitopsist, vaid portselanist nagu kõrgklass. Ja sedasi leiutati keskklassile odav portselani aseaine, mida sai toota ateljee asemel liini peal. Iga objekt on osa mingist suurest maailmast ja see seoste jada mind huvitabki. Printsiibid, seaduspärasused, anomaaliad...

Urmas Lüüsi ja Hans-Otto Ojaste installatsioon „Öökull huikas ja samovar undas ühtevalu"

Niisiis toimub meie salajane manipuleerimine igapäevaste asjadega, mille peale me isegi ei mõtle...
Kõikvõimalik tehnoloogia on see, mis praegusel ajal kätt pulsil hoiab. Kunstis ei saa me üle ega ümber pildi- ja tekstigeneraatoritest, mis muudavad väga selgelt suhtumist, kuidas me kirjandust ja kunsti vaatame ning sellest mõtleme. See on juba nagu klišee, aga kui foto leiutati, kuulutati maalikunsti surma, ja kui film massidesse jõudis, hakati kuulutama teatri surma. Ja noh, ühegagi neist ei ole midagi halba juhtunud. Foto veidikene võimendas maalikunsti, lasi sündida fotorealismil, mis muidu ei oleks saanud juhtuda, kuna fotoaparaadiga kadreerimise võimalused õpetasid silma vaadeldavat uuel moel raamistama. Ja kui minna praegu teatrisse, siis on väga vähe nüüdisteatri lavastusi, kus ei ole kasutusel videot. Kõigest sellest arenes välja omaette kunstiliik või stiil ja minu jaoks on huvitav, mis sellest kujuneb.

Ma ei karda absoluutselt, et mõni hea kunstnik või kirjanik jääb tööta, kuna arvuti midagi väga kiiresti genereerib. Küsimus on selles, kuidas me seda lausuma ja taltsutama õpime. Sa ju ei hakka ka enam esimese asjana uue terminiga kohtudes „ENEsid" lappama, vaid guugeldad. Igaüks oskab fotosid teha, aga vähesed on head fotograafid. Ma usun, et tekstigeneraatorid võimestavad tulevikus loovkirjutamist ja süvitsi minevaid mõttekäike. See on igipõline seaduspärasus, et kvantiteet muutub odavaks ja kvaliteet kalliks. Kui rööprähkleja suudab genereerida arvutiga sekunditega miljardeid tähekombinatsioone, mis moodustavad loogilisi lauseid, siis hinda tõstab just võime süvitsi asjade olemusse tungida. Kui maailm on täis treenitud pöialdega noori, tõusevad neist esile just need, kes suudavad oma tähelepanu tunde ilma fookust kaotamata ühele teemale suunata. Masstootmine tekitas käsitööbuumi - käsitööõlled, -leivad, -riided. Info masstootmine tekitab arvatavasti käsitööinfo buumi. Ma ei imestaks, kui järgmine megaedukas start-up oleks kirjastus, kus antakse välja käsitsi trükitud ja peenelt köidetud arvamusartiklite kogumikke, milles osalevatele autoritele makstakse terve aastapalk, et nad saaksid keskenduda ühele 50-leheküljelisele tekstile, mille iga lause peaks olema hingehigiga vaetud ja kristalliseeritud. Vaba lahmivatest esmareaktsioonidest. Sellel tõejärgsel infokillustatuse ajastul peab olema mingi inimese psüühikat piisavalt servale ajav mõju, mis vallandab materiaalses kultuuris vasturaskuseks stabiliseeriva kaaluvihi.

Masstootmine tekitas käsitööbuumi - käsitööõlled, -leivad, -riided. Info masstootmine tekitab arvatavasti käsitööinfo buumi.

Sellega meenub üks uudis, et nätsumüük on langenud, sest ootejärjekorras seistes ei vahi inimesed enam tõtt kassa juurde sätitud nätsude ja kommikestega ega tee impulsiivseid oste, vaid süvenevad hoopis nutitelefoni. Aga siit edasi minnes... Mulle tundub, et praegusel ajal on uute asjade ostmisest tehtud kliimakriisi ja tarbimiskultuurivastaste hoiakute tõttu omamoodi tabu. Samas näib, et see tabu kehtib ainult teatud esemete puhul, millel pole nii olulist kultuurilist või sentimentaalset väärtust. Kas saame rääkida sellisest asjast nagu esemete hierarhia?
Füüsiliselt on kõige lihtsam näide vetsupott. Miks on inimestel nii palju hemorroide - sest me pole mõeldud istuvas asendis roojama. Kui vaadata inimeste füsioloogiat, siis inimene peaks kükitama. Meditsiiniline abinõu hemorroidide vastu on pink, mis pannakse vetsupoti ette, et inimene oleks vetsupotil kükakil asendis. Käisin Hiinas loengut andmas ja enamikus tualettides oli põrandas auk, mille ees oli kaks jalajälge. See on kõige normaalsem enesetühjendamise viis. Inimestel on tekkinud väga palju vaevusi lihtsalt põhjusel, et nad tahavad istuda vetsus samas asendis nagu kontoris, aga nii surutakse sooled kokku, soontes tekivad suuremad pinged ja paraku oleme pigem nõus käima hemorroidioperatsioonidel kui loomulikul moel vetsus.
Niisiis teenime asju sama palju või isegi rohkem, kui nemad teenivad meid?
Disain kasutabki seda printsiipi kogu aeg, et mõjutada inimest selle kaudu, milline materiaalne kultuur on tema ümber. Praegu nimetame seda nügimiseks. Disain nügib sind iga päev nagu põhikoolis poistega kummituba tehes. Inimest kujundab see, kuidas kujundada teda ümbritsev elukeskkond. Milline oli näiteks üks nõukogude inimene? Ta oli kollektiiviinimene, tööinimene. Ja kui mõtleme nõukogude tüüpkorteri peale hruštšovkas, siis seal on üliväike köök, hästi suur magamistuba ja magamistoaga enam-vähem sama suur elutuba. See tähendab, et nõukogude inimene ei teinud kodus süüa, kuna ta sõi töö juures sööklas. Heal juhul tegi ta köögis hommikul või õhtul võileiba. Korterite mahud kultiveerivad elustiili ja väärtushinnanguid.

Teine näide on see, kuidas toidupoodides pannakse kaupa välja. Kui lähed uksest sisse, on seal esimesena puu- ja juurviljalett. Kui ostja paneb esimesena korvi puu- ja juurvilju, siis ta tunneb, et on teinud hea, tervisliku ja oma lähedastest hooliva valiku ning nüüd võib veidike patustada ka. Võetakse keskmine persona, mõeldakse, mida ta kõige rohkem ostab - kõikvõimalikke pagari-, liha- ja piimatooteid -, ja need kaubad pannakse alati üksteisest kõige kaugemale. Selleks et saaksid oma piima, saia ja vorsti kätte, katkestatakse sinu kõndimistrajektoori kõikvõimalikest vähem ostetavatest asjadest, nagu kohvi- ja maiustustelett, delikatessid jne, tehtud labürindiga. Oled sunnitud nägema asju, mille puhul sa poodi minnes isegi ei teadnud, et võiksid nende järele vajadust tunda.

Kui selle baastaseme juurde tagasi tulla, siis seda lootust vist ei ole, et see allapoole nihkuks?

Praegune ökoloogiliselt õige valik ei päde saja aasta tagusega võrreldes mingisuguse normaalsusena, see on sulaselge luksus.

Mainisid juba, et luksus on põhimõtteliselt kõik, mida meil pole ellujäämiseks vaja. Kui rääkida aga päris kallist luksuskaubast, tuleb meelde, et Louis Vuitton lasi paar aastat tagasi välja 2000-dollarilised hantlid. Ma saan aru näiteks kollektsioneerimise funktsioonist, aga mis inimesi veel selliseid asju soetama paneb?
Inimesed ei osta kindlasti vähem, vaid liiga-liiga palju. Kui tehti II pensionisamba väljamakse, polnud poodidel piisavalt elektroonikat, et kõiki pesumasinaostjaid rahuldada. Ühiskonnas on ikkagi raha liiga palju. Meil on häda baastaseme nihkega, mis tähendab, et harjume ära mingite situatsioonidega ja eeldame, et see on baastase. Kõik, mis läheb sellest enamaks, on halb. Aga see baastase, mis on meie jaoks normaalne, nihkub kogu aeg. Praegune ökoloogiliselt õige valik ei päde saja aasta tagusega võrreldes mingisuguse normaalsusena, see on sulaselge luksus. Me oleme harjunud nii meeletu luksusega, et me lihtsalt ei oskagi aimata, et kuskil on mingisugune teistsugune olemise võimalus. Sellest räägitakse kui ihade horisondist - asjadest, mis meil peavad olema, et saaksime öelda, et elame head elu. Selleks et enda jaoks seda, nagu sa ütlesid, hierarhiat mõtestada, elan ma iga suvi vähemalt kuu aega metsas. Mul on kotis ainult nii palju, kui jaksan seljas kanda, pluss aeg-ajalt ostan toitu. Minu jaoks on hierarhia tipus asjad, millega püsin elus, ja kõik ülejäänu on luksus, mida peab tassima. Näiteks paar raamatut, mida on täielik lollus kaasas kanda, aga mulle meeldib õhtuti lõkke ääres lugeda. Kõige selle kujul, mis tuleb lisaks, näed, kuidas asjad sind omavad.

Iga asi vajab, et hoolitseksid selle eest. See on omandisuhte kahepoolsus - mitte mina ei oma ainult asju, vaid asjad omavad ka mind. Tulin täna kodust siia ateljee poole ja juba oli naabruses muru niidetud. See vasttärganud üksikute võilillenuppudega muru oli seal vaid paar sentimeetrit kõrge, aga millegipärast tekkis kellelgi tunne, et tal on vaja muru ära niita, ja ta on võtnud selle aja oma reedesest varahommikust, sest eile oli see veel niitmata, kui ma koju läksin. Kas ta tegi seda kell kuus, seitse või kaheksa hommikul? Tõusis tund aega varem üles, et muruniiduk käima tõmmata ja enne tööleminekut oma maja ümber olevad murulapid ära niita?

See murulapp omab seda inimest samamoodi, nagu see tass, millest ma praegu kohvi joon, omab mind. Selleks et see tass saaks mind ka homme teenida, pean ma seda pesema. Selleks et ma seda pesta saaks, peab mul olema kraanikauss. Selleks et mul oleks see kraanikauss, pidin suvel torumehe kutsuma, sest kanalisatsioon hakkas püstakus lekkima. Ja kuigi ma olin plaaninud linnast välja sõita, pidin keset suvepuhkust töömehega ateljees olema. No ja siis tuli välja, et katkine toru ulatub põranda alla ja siis tuli osa põrandat üles võtta. Ja siis pidi hakkama põrandat parandama. Ja täpselt niimoodi on iga asjaga minu kodus - pesu nõuab, et kasiksin riideid, aknad nõuavad, et peseksin neid, korsten nõuab igasuvist pühkimist, sissesõidutee igatalvist rookimist. Teatava eluterve hoiaku säilitamiseks üritangi mingiks perioodiks neid asju, mis minu hoolt vajavad, nii palju kui võimalik limiteerida. Okei, telki on vaja aeg-ajalt putukalaipadest ja männiokastest tühjaks saputada ja varustust hooldada, aga see on ikkagi mingisugune kogus esemeid, mis mahub sulle selga. Saad käia sellega mitukümmend kilomeetrit päevas, nii et see sind liiga ära ei kurna, ja kõik, mida on eluks vaja, on seal olemas.

Kardetavasti mitte. Mida kauem ma disainimaailmas olen, seda enam väheneb mu usk paremasse maailma. Disainidiskursuse põhiteema on praegu jätkusuutlikkus. Kuigi ülikoolides tegeletakse sellega tõsimeelselt, on see, mis kommertsmaailma jõuab, indulgentsi müümine. Jätkusuutlikkuse vallas laseme inimestel tarbida samas mahus kui enne, ilma et tunneksid, et teed planeedile halba. Oleme lihtsalt vahetanud ühe sildi teise vastu. See sarnaneb veidike sellega, kuidas mingites antifa ringkondades käiakse marurahvuslasi peksmas ja öeldakse, et võideldakse vägivalla vastu, aga tegelikult vahetatakse üks vägivald teise vastu. See, mis toimub jätkusuutlikkuse ja rohepesuga, on enam-vähem sarnane. Kui üks kartulikrõpsubränd vahetab oma läikiva kriiskavate värvidega kujunduse mati ja looduslikes toonides disaini vastu, ei vähene nende krõpsude jalajälg kuidagi. See on seesama ihade horisont, et me ei ole nõus minema tagasi, sest meie jaoks on see normaalsus, elementaarne hea elu baastase.
Samas on endiselt populaarne minimalism, mis pühitseb väheste asjade omamist ja ebavajalikust lahtiütlemist.
Enamasti ostetakse kuuluvustunnet, mitte utilitaarset hädapärast vajadust. Tootepoed on muutunud elustiilipoodideks ja see on ka põhjus, miks meil käib selline suunamudimine. Selle 2000-dollarilise Louis Vuittoni hantli asemel võiksid kanda kullast tehtud prossi, millel on kiri „Ma saan seda endale lubada". Miks on vaja Hugo Bossi ülikonda, miks on vaja enamikku nonsenssi? See on identiteedi küsimus. Me kõik tegeleme asjade kaudu identiteedi ehitamisega. Kui vaatame üksteise riideid, siis loome ikkagi teadliku valikuna mingisugust kuvandit. Üks vajab kuvandi loomiseks klassikalist punkari- outfit 'i, teine Hugo Bossi ülikonda, kolmas kalleid hantleid toanurka. Meid nähakse selle kaudu, mida me omame.

Urmas Lüüsi ja Hans-Otto Ojaste installatsioon „Öökull huikas ja samovar undas ühtevalu"

Mu lemmikmuinasjutt on Italo Calvino kirja pandud „Ullike Tšufa", kus kerjusest külahull Tšufa läheb ühte tallu almust paluma. Nähakse, et räbalates hulkur on ukse taga, aetakse koerad kallale, pekstakse minema. Tšufa emal hakkab pojast kahju. Laenab raha kokku, ostab Tšufale peene härraste kuue. Tšufa läheb uuele kerjamisringile samasse tallu, nähakse, et peen härra on ukse taga, kutsutakse kohe lauda, lõunasöök on valmis, pannakse suur kauss pudruga ette. Tšufa hakkab kahe käega endal putru kuuetaskutesse ajama, ise räägib: „Söö, kuueke, söö, eks sind toidetakse, mitte mind."
Lääne silma on ju treenitud kõikvõimaliku elustiilimeedia kaudu seda minimalismi armastama.
Täpselt samamoodi on kõigi nende asjadega, mida me omame. Me arvame, et oleme jube unikaalsed ja meid defineerib meie vaimuvara, aga enamasti jaotatakse ühiskond ikkagi sissetuleku, mitte selle järgi, kui hea inimene sa oled.

Minimalism on võimalik ainult linnaühiskonnas, kus oled delegeerinud ära võimalikult palju asju.

Oma näitusel „

Urmas Lüüsi ja Hans-Otto Ojaste installatsioon „Öökull huikas ja samovar undas ühtevalu"

Sinu ja Hans-Otto Ojaste installatsiooni „Öökull huikas ja samovar undas ühtevalu"Aga miks just see raamat? keskmes oli samuti korter. Kas see ruum oli ka mingil määral su vanaema korterist inspireeritud? Teatavate piiride poorsusest" jätkasid sa oma vanaemast maha jäänud käsitööd, et luua materiaalse kultuuri toel kahekõne siitilmast lahkunud inimesega. Saatetekstis kirjutasid, et läksid tema korterit remondi jaoks tühjendama ja sind ootas ees 83 aastat elu. Mida sa sealt leidsid?
Mul on EKA tudengitega terve minimalismi seminar ja olen võtnud üheks vestluse algatajaks kaks pildinäidet. Ühel on kujutatud klassikalist Skandinaavia stiilis rikaste inimeste maakodu - heledad pinnad, tühjus, kuskil üksik kamin, väga ära sätitud. Teine on pilt minu sõbra kodust, kes elab täiskohaga maal. Kasvatab ise toitu, vesi tuleb kaevust, müüb oma mesilaste saadusi. Köögis on pottide peal potid, küllus sadadest asjadest. See näitab, et minimalism on võimalik siis, kui sinu sissetulek on piisavalt suur, et saad äravisatava asja asemele alati uue osta. Minimalismi eelduseks on suur sissetulek ja eriti suur heaolu.
Kai Lobjakale antud intervjuus rääkisid kunagi, et kogud kaltsukatest, prügikastitagustest, ehitusplatsidelt ja tühermaadelt asju ning tassid neid ateljeesse kokku. Kas ka see on endiselt su tööprotsessi osa? Kas see aitab mõtte liikuma panna?
Lisaks on minimalism võimalik ainult linnaühiskonnas, kus oled delegeerinud ära võimalikult palju asju. Sul ei ole vaja kööki palju potte, panne, lusikaid, nõusid, kui iga su lõunasöök tuleb Boltiga koju ja saad oma toidu plastkarbis. Sul on vaja ainult ühte kahvlit, ühte lusikat, ühte nuga, sööd oma toidu ära, viskad karbi minema ja saad elada täielikus minimalismis. See tähendab, et saad ajutiselt kompenseerida kõik need asjad mingi teenuse sisseostmisega. Kui elad metsas nagu mu sõber, kelle lähim asula on mitme kilomeetri kaugusel ja kes käib poes vaid korra nädalas, on vaja väga palju nõusid, et asju hoiustada, sisse teha jne. Minimalism on väga naljakas nähtus ja see on huvitav, et seda seostatakse mingisuguse väga jätkusuutliku maailmaga, aga see on reeglina risti vastupidine erilise külluse maailm, sest sa ei taaskasuta midagi.
Su tööde teemad on pigem personaalsed. Sotsiaalkriitilist kunsti sa vist eriti teha ei taha?

See kultiveerimine käib kogu aeg. Disainerina on mõnikord olulisemgi muuta lugusid esemete taga kui esemeid endid. Kaltsukad on muutunud vaeste inimeste poodide asemel trenditeadlike poodideks. Sama lugu on toidupäästmise, jalgrattasõidu, ise kokkamise, linnapõllunduse ja asjade vahetamisega. Mina ei eelista ei küllust ega ka minimalismi, vaid asju, mida on inimesele vaja. Kui sul neid vaja ei ole, pole neid järelikult vaja omada. Kui sul võib seda vaja minna, siis on mõistlik seda mitte ära visata ja kasutada see lõpuni. Selle kultiveerimise hea näide on jällegi lõputu muruniitmine. Mingil hetkel hakkasid rohkem söötis olevatesse aedadesse tekkima sildid kirjaga „Me ei ole laisad, vaid toetame elurikkust". Selleks et omada putukaid-mutukaid, usse ja linde kaasavat aeda, on vaja kultiveerida seda normaalsust, et ka see on ilus. Ja mida rohkem hakati sisustusajakirjades selliste aedade pilte näitama või antigi kodukujundusauhind aiale, mis tõesti laseb naadil kasvada, seda rohkem muutus see normaalsuseks. Maailmas pole olemas ilusat ja koledat, vaid meie pidevas muutuses olev suhe asjadega. Ma arvan, et iga eetilise disaineri baastase on tegeleda sedasorti lugude abiga nügimisega, mitte rahuldada vaid tööstuse ja ettevõtete vajadusi, mis on leiva lauale saamiseks samuti vajalik.
Mis sul praegu seedimisel on?

Selleks et omada putukaid-mutukaid, usse ja linde kaasavat aeda, on vaja kultiveerida seda normaalsust, et ka see on ilus.

Kas sul on ka päriselt tädi Õie?
See oli maailm, kus ma ise üheksateist aastat sees elasin, enne kui Tallinnasse ülikooli tulin. Midagi selles mõttes ootamatut ei olnud, ma ei tunginud võõra inimese ellu, aga nagu kirjeldasin suhet laibamatuse lahtikaevamisega, kaevasin justkui samamoodi lahti enda jaoks olulise inimese elu. Vanaema oli hoidnud alles praktiliselt kõik püksid ja pluusid, mida enam ei kantud, aga lõikas teksapükstel terved kohad välja, juhul kui on tarvis sama tooni teksasid paigata. Kui mingi kampsun sai ära kantud, harutas ta tervema osa üles, et järsku läheb kunagi vaja. Sedaviisi loed väärtushinnanguid ja mõtteid, mis inimesel on neid asju omades ja omandades olnud, näed, mis valikuid ta on teinud. See andis võimaluse saada temaga mingi uus kontakt. Tundsin ühel hetkel, et olen temaga dialoogis, kui lugesin tema kirja pandud märkmikukatkeid või ravimtaimeretsepte. Kuna ta oli loomaarst, ei suhtunud ta sellesse kui lihtsalt esoteerikasse, vaid tundis huvi, mis taimed millegi vastu aitavad, kuidas peaks neid säilitama, kuivatama, korjama ja neist tinktuure tegema. Leidsin kõiksugu nõiaköögimärkmeid, mida on keemiku täpsusega vaagitud, ülestähendusi suhtlusest Vormsi Ennuga. Need on asjad, mida ta pidas oluliseks. Mäletan küll, et lapsena käisime taimi korjamas ja kõik kohad olid kuivavaid paiselehti ja ristikheina täis, aga see, kuidas ta kasekäsnast tinktuure villis ja abivajajaid ravitses, oli väga lahe asi, millega kohtuda, miski, mis ei olnud kuidagi varem isiklikus suhtluses jutust välja tulnud.

Ei, ei, see ei ole sellega üldse seotud, tookord sai võetud alustekstiks puhtalt Tšehhovi „Kirsiaed", mida me hakkasime Ottoga harutama.
Nagu öeldakse, et selleks et kirjutada, peab palju lugema, siis kas kunsti puhul oleks see reegel palju lugeda ja ka palju kunsti näha?
Sest üks mu sõbranna ütles, et ta ei saa aru, miks viimasel ajal nii palju Tšehhovi „Kirsiaeda" lavastatakse. Praegu on see näiteks Vanemuises ja Ugalas ja jäin mõtlema, et miks seda siis tehakse. Aga kui aru ei saa, siis tuleb ise teha. Kuna ma ei tahtnud lavastada „Kirsiaeda" „Kirsiaiana", kirjutasin sellele fiktiivse viienda vaatuse. Mind inspireeris just see, et Tšehhov ise on nimetanud selle väga traagilise loo komöödiaks. Mis mõttes komöödia? Huvitaval kombel avasid Tšehhovit minu jaoks hoopis teised autorid, kes kasutavad ridade vahele peidetud huumorit. Lugesin üle juba kooliajast tuttavat Kafkat,näiteks „Lossi" ja „Protsessi". Samuti leidsin enda jaoks Ionesco.

Kafka kirjeldab tihtipeale mingit olukorda, mis lihtsalt mätsib ja mätsib, kuni ollakse kaelani sees ja see jõuab täieliku oksüümoronini välja. „Kirsiaia" puhul on samamoodi huvitav, et kõik ketravad midagi ja ükskõik kui hea tegelane ka poleks, kõigil läheb halvasti. Nagu Littelli „Eumeniidides", kus kurja sünniks pole vaja kurje inimesi. Kuri juhtub ja kuri on. Ma ei usu, et meil on poliitikas tegelasi, kes on seal puhtast kurjusest. Olgu siis konservatiivid või keegi sotsidest, lihtsalt nende nägemus heast ja õigest on erinev. Aga kui viid mingi asja piisavalt kaugele, jõuab see alati absurdini välja. Ka kõige suurem headus. Seda dualismivastasust olen jutlustanud ka varasemates väljapanekutes. Näitust tehes irdusin täielikult päevauudistest ja pärast kuu aega kafkalikus-tšehhovlikus absurdis elamist oli esimene uudis, mida nägin, see, et Martin Helme tahab minna kohtusse, kuna tal ei lasta riigikogu tööd takistada. No ei olnud väga vahet, kas „Kirsiaed" või „Aktuaalne kaamera". Ma ise olen gei, aga mul on mitmeid sõpru, kes on tulihingelised samasooliste abielu vastased, aga me oleme endiselt sõbrad ja nad on head inimesed. See ongi tšehhovlik eksistentsiaalne komöödia. Vihkad seda, keda armastad. Inimlik nokk-kinni-saba-lahti-traagika, mida saab inimväärselt taluda vaid naerdes.

Mulle meeldib, kui ma ei hakka maalima n-ö valgele lõuendile, vaid keegi on vedanud sinna juba kriipsud, millega ma suhtlema hakkan.

Jaa, mu töömeetod on kogumine ja nende asjade kasutamine nii, et ma mingil määral muudan neid. Mulle meeldib, kui ma ei hakka maalima n-ö valgele lõuendile, vaid keegi on vedanud sinna juba kriipsud, millega ma suhtlema hakkan. ( Toob riiulist riidepuu, millest on saanud puidust lülidega „kaelaskantav junn", nagu Urmas seda ise tutvustab.) See on mu vanavanaisa tehtud riidepuu, aga see on niivõrd äge objekt. Siin on isegi jooned peal, mille mu vanavanaisa on hariliku pliiatsiga märkinud, et õigesti puurida. Ma hakkasin selle jutiga suhestuma, märkisin enda mõõdud sellest lähtuvalt. Jälle mingisuguse inimese jäljed, keda ma ei ole kunagi elus kohanud, sest ta suri juba enne minu sündi. Ta oli tisler ja sain endale kõik tema tööriistad, mis pidid samamoodi äraviskamisele minema.

Sotsiaalkriitilist ei ole, jah, see ei ole eriti minu teema. Mind on pigem huvitanud püsivamad väärtused. Mitte et ma ei võiks olla Ai Weiwei moodi püstolreporter, aga ma lihtsalt arvan, et mingid teised inimesed teevad seda paremini kui mina. Olen pigem jälgija ja mulle meeldib enne puhtandit kümme mustandit kirjutada. Poliitiliselt aktiivne kunst sobib sellele inimesele, kes kirjutab väga hästi esimese mustandi. Ma seedin kõike hästi kaua.

Praegu küpseb järgmisel kevadel Kanuti Gildi SAALi tulev „Tädi Õie 71. sünnipäev". See on tööpealkiri. See mõte on mul olnud peas üle aasta ja asja vormumiseks läheb veel aasta.

Ei ole, tädi Õie on fiktiivne tegelane. Üritan luua endale iga kord mingi väljakutse. Viimase installatsiooni väljakutse oli see, et ma ei ole loonud kunagi ühtegi teost, mis oleks puhtalt lavastuse tekstist lähtuv nagu klassikalises teatris. Võtsingi lähtepunktiks „Kirsiaia", nagu keegi lavastaja võtab teksti ette ja hakkab seda järjest lahti koorima, enda omaks tegema. „Tädi Õiega" tahan ise kirjutada hästi põhjaliku stsenaariumi, millest jõuaks lavale hästi vähe. Mind jäi kummitama Toomas Pauli ütlus, et selleks et kirjutada sellist raamatut nagu „Vanamees ja meri", pead teadma kõike vanameestest ja kõike merest ning siis selle kõik raamatust välja jätma. Selle Kanuti lavastuse tahan ma kirjutada enda jaoks süvitsi läbi, joonistada, otsida mingeid narratiive, aga enamik sellest, mille kirja panen, ei jõua lavale.

Enne vundamendi ladumist tehakse ju maaparandustöid. Ma arvan, et üldeluline lugemus on nagu maaparandustöö ja vundamenti valad juba läbiseeditud materjalist, silmaringist, kogemustest.

No see on, jah, nii, et kui tahad olla hea kirjanik, pead hästi palju lugema, kui tahad olla hea kunstnik, siis on soovitatav, et oled üksjagu kunsti näinud. Ma ei arva, et hea näituse tegemiseks pead ettevalmistavalt Foucault'd või Derridad lugema. Ma isegi ei ütle, et see on näitusele mingi vundamendi ehitamine. Enne vundamendi ladumist tehakse ju maaparandustöid, kaevatakse sügav auk, puuritakse ankrud maapinda, et tulevane maja stabiliseerida. Ma arvan, et üldeluline lugemus on nagu maaparandustöö ja vundamenti valad juba läbiseeditud materjalist, silmaringist, kogemustest. Näitusel tahan näha kunstniku seisukohta, mitte seda, kuidas ta visualiseerib ja väljendab Barthes'i mõtteid. Loetud tekstid peavad olema vereringes nagu äraseeditud lõunasöök. Kunagi, kui olin Amsterdamis praktikal, oli mu meistriks Ruudt Peters, kes tegi ühe kollektsiooni iga kahe aasta tagant. Ta kogus inspiratsiooni välismaalt ja läks sinna nii-öelda resideerima. Ta ütles, et tema tehnika on see, et ta sõidab kuskile, sööb kõik sisse, mis seal on, siis sõidab koju Amsterdami tagasi, seedib selle kõik läbi ja situb kunstina välja. Ja mulle meeldib, kui iga asja kallal on pikemat aega tööd tehtud ja seda pikka aega läbi seeditud.

Adele-Kristelle Lehtorg on vabakutseline fotograaf ja produtsent, keda võib näha vabal ajal vanadest skate ja fashion magazine 'idest inspiratsiooni otsimas ning sürreaalseid ideid kokku panemas.

# data[].attributes.attachment_link.title
Me ei oma ainult asju, vaid asjad omavad ka meid. Intervjuu Urmas Lüüsiga | Müürileht

# data[].attributes.attachment_link.description
Kas oled mõelnud selle peale, kuidas aknad, joogitass või juurviljaleti paiknemine poes su käitumist mõjutavad? Või mida näitab ihade horisont ja kust jookseb luksuse piir? Asjade maailm peidab endas salajasi sopistusi ja ütleb meie kohta rohkem, kui arvata oskame.

# data[].attributes.body
Mirjam, Erika, Karl postitus

# data[].attributes.headline
Astroloogiahõngulised  lood sina-perspektiivist (Kätlin ja Lee)

# data[].attributes.subject
Astroloogiahõngulised  lood sina-perspektiivist (Kätlin ja Lee)

# data[].attributes.body
https://elu24.postimees.ee/7298364/paikese-perspektiivist-selline-on-su-hing-enne-kehastumist

# data[].attributes.attachment_link.title
PÄIKESE PERSPEKTIIVIST ⟩ Selline on su hing enne kehastumist

# data[].attributes.attachment_link.description
Meie igapäevane astroloogia asetab universumi meie maisesse perspektiivi, aga mis siis, kui jälgiksime elu hoopis Päikese perspektiivist? Seda maailma tutvustab meile heliotsentriline astroloogia.

# data[].attributes.body
https://jarvateataja.postimees.ee/3572609/450-milliliitrit-heategu

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ma pole kunagi doonor olnud. Ei teagi, miks. Ma ei karda ei verd, süsti, vereproovi andmist ega valu. Ehk seetõttu, et kunagisest haiglas viibimisest jäi mällu arsti lause: "Te olete näost valge nagu mõni Saksa mõisapreili. Enne ma teid välja ei kirjuta, kui verenäitajad on jälle normis."

Üritasin küll selgitada, et jume kaob mu näolt kohe, kui pean aega haiglaseinte vahel viitma, seega oldagu nii kena ja lubatagu mind koju. Aga ei miskit.

# data[].attributes.attachment_link.description
Verekeskus vajab 0 Rh negatiivsete doonorite abi, sest haiglaravil on mitu raskes seisus sama veregrupiga patsienti, kes vajavad erinevate verekomponentide ülekandeid, teatas punases kirjas tekst käesoleval nädalal verekeskuse kodulehel. Sama sisuga pressiteade jõudis ka lehetoimetuste meilikasti.

# data[].attributes.body
ARVUSTUS ⟩ Brigitte Susanne Hundi elulooraamat: tüütavad jutud, millel puudub sisu.

Toimetaja Janar Ala raamatuarvustus, kus ta räägib mina-vormis oma lugemiskogemusest.

Link: https://kultuur.postimees.ee/7878221/arvustus-brigitte-susanne-hundi-elulooraamat-tuutavad-jutud-millel-puudub-sisu

Mina-perspektiivi näide (Anete ja Julia)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vadim Belobrovtsev, Tallinna abilinnapea: Kuna Tallinnas on kokku 124 koolieelset lasteasutust, oli teatud mõttes vältimatu olukord, kus kriisi ajal tekkisid mõnes lasteaias probleemid linnavalitsuse ja haridusameti korralduste täitmisega. Selles mängis oma rolli kindlasti inimfaktor, mis on ka arusaadav, sest kõigil puudus igasugune kogemus, kuidas taolises suurejoonelises kriisis käituda. Seega tuleb osaliselt arvamusloos kirjeldatuga nõustuda. Võin kinnitada, et olime ka ise sellise suhtumise pärast mures. Õnneks ei olnud see suhtumine kuidagi levinud.

Haridusamet andis linna poolt selgeid sõnumeid, et lasteaiad on kõigile teenuse vajajatele avatud. Olukorda jälgiti ning kui mõnelt poolt saabus signaale laste vastuvõtmisest keeldumisest või lapsevanemaid sildistavast suhtumisest, siis kohe ka sekkuti. Kõik vanemad said märtsi keskpaigast kuni mai lõpuni kohatasust vabastatud ja lastel oli võimalus saada lasteaias tasuta süüa, seega väljendati avatud suhtumist mitte ainult sõnades, vaid ka tegudes.

Kuigi Tallinna lasteaedade lahtiolek kriisi ajal kutsus esile ka üksikute lasteaiajuhtide ja õpetajate pahameele, oli linnavalitsuse ja haridusameti seisukoht kriisi esimesest päevast peale kindel - lasteaiad jäävad avatuks, et tagada elutähtsate teenuste osutamine ja majanduse toimimine.

Lasteaedadega lepiti kokku viiruse ennetamise meetmetes: laste vastuvõtt toimus õues, laste arv rühmades hoiti võimalikult väike (kuni 10 last), rühmade omavahelist kokkupuudet püüti vältida, sh piirati ühistegevusi ja ühiste mänguväljakute kasutamist jne. Samuti kaitsti riskirühma kuuluvaid töötajaid sellega, et nemad võisid eriolukorra ajal teha kaugtööd ning kõigile töötajatele säilitati töötasu täismahus. Ühtlasi edastati käitumisjuhised viiruse võimaliku avastamise korral. Sisenemist keelavaid silte kasutasid lasteaiad ainult nende territooriumil asuvate avalike mänguväljakute juures, see tulenes linna ühtsetest reeglitest.

On väga kahju, kui lapsevanematel tuli siiski mõnes lasteaias ebameeldivusi kogeda. Vabandame kõigi ees, kes sellisesse olukorda pandi. Loodan, et üksikud halvad näited ei jää siiski varjutama tänuväärset tööd, mida valdavas enamikus lasteaedades kogu kriisi ajal tehti ning olen kindel, et ka edaspidi saavad lapsevanemad Tallinnas kvaliteetset lasteaiateenust.

# data[].attributes.attachment_link.title
Küsimus | Kas kriisi ajal lapsi tõrjunud lasteaiad käitusid õigesti?

# data[].attributes.attachment_link.description
Õhtulehes laupäeval ilmunud Einar Ellermaa arvamuslugu kritiseeris Tallinna lasteaedade käitumist lapsevanemate suhtes eriolukorra ajal, siis kas iga lasteaiajuhataja otsustab Tallinnas ise, kas ta lubab lapsi lasteaeda või mitte? Kas lasteaed võis ise otsustada, et personali kaitseks nad lapsi vastu ei võta ja panevad ukse peale stop-märgi?

# data[].attributes.headline
Soovitused, mida tasuks järgida, et sinu suhe ei muutuks lootusetult igavaks 

# data[].attributes.subject
Soovitused, mida tasuks järgida, et sinu suhe ei muutuks lootusetult igavaks 

# data[].attributes.body
Mirjam, Erika ja Karl postitus

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pole sugugi ime, kui inimesed planeerivad oma pulmapäeva suurema põhjalikkusega, kui abielu. Nad teavad täpselt, mida ootavad oma pulmadelt, kuid ei tea eriti, mida ootavad oma abielult. Ja siit need probleemid algavadki. Me ei tea, mida me suhtelt tegelikult ootame!

Kuidas teha nii, et abielust ei saaks tüütut kooselu, mis koosneb vaid rutiinist ja kohustustest? See polegi nii raske, kui aeg-ajalt järgnevat meelde tuletada:

1. Kohtingud jäägu!
Ja see ei tähenda sugugi, et te peaks igal reedel ühte ja samasse restorani ühte ja sama rooga tellima ja ühtesid ja samu teemasid arutama minema. See muutuks üsna pea sama põnevaks, kui toidupoes käimine. Mis võib olla isegi vaheldusrikkam. Kohting oma kaaslasega toob suhtesse värskust siis, kui see murrab rutiini. Kui teete midagi uut, on teil uued teemad millest rääkida ja teineteise sisemaailma kohta ka uued põnevad avastused. Sest pole kunagi nii, et sa tunned teist inimest läbi ja lõhki. Ja kui sa arvad, et tead kõiki tema tahkusid, siis pole sa piisavalt tema vastu seni huvi tundnud.

2. Planeerige asju koos
Tegelikult liidab teid kõik, mida koos teete. Näiteks ühist puhkust planeerida on väga põnev. Saate arutada, mida te teha tahaksite, õpite uuesti avastama teineteise eelistusi, aga ka seda, kui palju olete teineteise nimel valmis järeleandmisi tegema. Nii nädalavahetuse kui remondi ühine planeerimine on olulisem, kui oskad arvata. Kui vaid üks partneritest teeb kõik suhet ja ühist elu puudutavad plaanid, siis toimub teievaheline kaugenemine ruttu. Et suhe toimiks, peab tõepoolest suhte arengust olema huvitatud kaks inimest.

3. Ära loobu tema jaoks ilus olemast
Kohe kindlasti mitte! Muidugi meeldib talle väga, kui laupäeva hommikul sassis peaga ja voodilina sisse mässituna talle hommikukohvi tood, kuid see, et sa terve nädala igal õhtul lontis dressidega kodus ringi käid, ei ole sugugi nii köitev. Näita talle siiski mõnikord, et tahad end just tema jaoks ahvatlevaks muuta. Ja see käib ka meeste kohta. Tunnete mõlemad, et kaaslase jaoks enese ilusaks tegemine muudab teie meeleolu kelmikamaks, see viib vestlusteemad teisele lainele ja õhtu lõpuks on suhtes palju uut särtsu lihtsalt sellepäarst, et naisel oli uus kleit või et mees lõhnab eriti hästi.

4. Mida vähem saladusi, seda rohkem lähedust
Sest mida sa peaksid heas suhtes nii väga varjama? Väikesed nihverdamised kasvavad suurteks valedeks, mis omakorda muudavad märkamatult teie läheduse pea olematuks. Mõtle sellele.

5. Las sinu suhe olla pingevaba
On kohti, kus külas käies tunned, et õhkkond on pingest laetud, et keegi ei tunne ennast päris vabalt. Oma koju tagasi minnes tahaksid kohe lõõgastavat vanni, veini või massaaži, sest pidev õhus olevate probleemide ja väljaütlemata sõnade keskel olemine on sind energiast täiesti tühjaks tõmmanud. Anna endast parim, et selline õhkkond sinu suhtesse ja sinu koju ei jõuaks. Ja pingelise õhkkonna vältimiseks pole vaja teha muud, kui esilekerkivad konfliktid ära lahendada. Vähemalt nendest rääkida ja teha seda nii, et õhku ei jääks süüdistusi vaid siiras soov olukorda parandada. Lase jonn endast välja ja keskendu sellele, mis su meele rõõmsaks teeb. Ära näe vaeva sellega, et tõestada oma kaasale, et just sinul on alati õigus. Suhe pole poks ega võidujooks, kus kuldse medali saab vaid üks. Kui suudad järgida arusaama, et suhe on koostöö, kus probleemid on lahendamiseks mitte kakluse allikaks, on sinu kodu see koht, kuhu tahate alati ise tulla ja kus olemist ka külalised igati naudivad.

6. Pööra tähelepanu enda vajadustele ja ka tema omadele

Enda vajadusi esile tõsta? Kõlab isekalt, kuid pole seda ometi. Sa ei saa olla köitev kaaslane põnevas suhtes, kui enda vajadused, unistused ja ka välimuse tahaplaanile jätad. Hoolitse oma arengu eest igas mõttes. Võta aega lugemiseks, trenniks, sõpradega olemiseks. Ja julgusta ka oma partnerit sedasama tegema. Te ei ole teineteise vangid. Saa üle hirmust, et miski võib talle sinust köitvam tunduda, kui tal kodust väljaspool tore on. Sa pead selle riski võtma, et te mõlemad saaksite kasvada ja teie suhe saaks areneda.

Sinu abielu saab olla ka igapäevaselt rahuldustpakkuv ja õnne täis, kui sa ise seda vaid soovid. Tuleb lihtsalt üle saada inimestele nii loomuomasest laiskusest, nii vaimsest kui füüsilisest. Ava oma silmad sellele, mis sinu suhte värskemaks teeks ja ava oma süda taas enda kallima vooruste jaoks, mis pole ju tegelikult kusagile kadunud.

Millest koosneb teaduslike uuringute põhjal õnnelik abielu, seda vaata SIIT!

# data[].attributes.attachment_link.title
Soovitused, mida tasuks järgida, et sinu suhe ei muutuks lootusetult igavaks

# data[].attributes.attachment_link.description
Pole sugugi ime, kui inimesed planeerivad oma pulmapäeva suurema põhjalikkusega, kui abielu. Nad teavad täpselt, mida ootavad oma pulmadelt, kuid ei tea eriti, mida ootavad oma abielult. Ja siit need probleemid algavadki. Me ei tea, mida me suhtelt tegelikult ootame!

# data[].attributes.headline
30 asja, mida PEAD  tegema (Kätlin ja Lee)

# data[].attributes.subject
30 asja, mida PEAD  tegema (Kätlin ja Lee)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Olulised asjad, mis mõnikord vajavad meelde tuletamist. Sina ise oled kõige tähtsam, me ei väsi seda kordamast!

1. Veeda aega heade inimeste seltskonnas. Inimestega, kellega sulle meeldib koos olla, kes armastavad ka sind ja kes hindavad sind sellisena, nagu sa oled. Kes julgustavad sind. Kes panevad sind end tundma elavana, kes hindavad täiel määral seda inimest, kes sa oled täna ja kes samuti mõistavad ja toetavad seda inimest, kelleks sa saada tahad.

2. Astu oma probleemidele vastu. Sinu probleemid ei määratle seda, kes sa oled. Seda teeb hoopis see, kuidas sa probleemidesse suhtud ja kuidas sa neile vastu astud. Probleemid ei kao ära, kui sa midagi ette ei võta. Tee, mida sa suudad ja kuidas sa suudad. Kõik saab algusest väikestest sammudest, mis viivad õiges suunas, vähehaaval.

3. Ole aus iseenda vastu. Ole aus kõige vastu, mis on õige ja hea, samuti nagu kõige vastu, mida peab muutma. Ole aus selle vastu, mida sa tahad teha ja kelleks sa tahad saada. Ole aus igas oma elu aspektis. Sest sina oled ainuke inimene, kellele sa ALATI võid loota. Küsitle oma hinge, oma vaimu, tõe suhtes ja sa saad teada, kes sa oled. Kui sa oled algust teinud, siis mõistad sa paremini, kus sa praegu oled ja kuidas sa oled siiani jõudnud ja sa oled paremini varustatud, et teada, kuhu sa jõuda tahad ja kuidas seda saavutada.
4. Tee oma õnnest prioriteet. Meie endi vajadused on olulised. Kui sa ei suuda teadvustada omaenda väärtust, kui sa ei võta arvesse oma vaadet maailmale ja kui sa iseendale otsa ei vaata, siis on see enesepettus. Tuleta endale meelde, et on võimalik hoolitseda iseenda vajaduste eest samal ajal pöörates tähelepanu teiste vajadustele. Ja kui sinu soovid ja vajadused on rahuldatud, siis on sul palju rohkem õnne, et edu saavutada ja aidata neid, kes sind vajavad.

5. Ole sina ise, päriselt ja uhkelt. On mõttetu katsuda olla keegi teine kui see, kes sa tegelikult oled. Ära katsu kedagi teist jäljendada. Austa seda inimest, kes sa oled ja kellel on ideid, jõudu ja ilu, nagu mitte kellelgi teisel. Ole tõeliselt see inimene, kes sa oled - parim versioon iseendast, omaenda kriteeriumite järgi. Enne kõike, ole aus iseenda vastu ja kui sa mõnes olukorras seda ei suuda, siis katsu seda ignoreerida.

6. Hakka vaatlema ja ela olevikus. Käesolev hetk on ime. See moment, mis praegu on, on ainus hetk, mis sul tõesti olemas on. See hetk on sinu elu. Sellepärast ära mõtle enam, et asjad on tulevikus paremini. Ära ela enam sellepärast, mis kunagi aset leidis või mis pole veel juhtunud. Õpi elama siin ja praegu, tunne, kuidas elu pulbitseb ja kihab. Hinda seda maailma tema ilu pärast, mis siin leidub, nüüd ja praegu.

7. Õpi oma vigadest. Vigade tegemine ei ole üldse mingi probleem, vead on ainult hüppelaudadeks progressile. Kui sa aeg-ajalt läbi ei kuku, siis ei katsu sa rohkem pingutada ja ei õpi ka midagi. Sellepärast tuleb sul valmis olla, et riskeerida, komistada, kukkuda, taas üles tõusta ja uuesti ja uuesti katsuda, õppida, paremaks muutuda ja edu saavutada. Tõelised edusammud tulevad alati peale mitmeid läbikukkumisi. Üks neist "vigadest", mida me kardame teha, võib olla lihtsalt võti palju suurema edu jaoks elus.

11. Anna võimalus oma ideedele ja unistustele. Elus on harva asi õnneküsimuses, heal juhus tuleb ise teha. Mitte kunagi ei saa garanteerida 100% ette, kas see asi toimib või mitte. Enamikul ajast piisab sellest, kui hakata peale. Ja ükskõik, mis siis ka ei juhtuks, lõppeb see alati nii, nagu ta peab lõppema. Kas sa siis saad läbi või õpid õppetunni.

12 Mõtle, et sa oled valmis järgmiseks etapiks. Sa oled valmis! Mõtle sellele. Sul on olemas kõik, mis vaja, et teha üks väike samm edasise suunas. Kasuta siis juhust ära ja astu väljakutsetele vastu, need on kingitused, mis kasvatavad suureks.

16. Rõõmusta teiste võidu üle. Hakka nägema seda, mida sa teiste juures hindad ja ütle neile seda. Näe, kui suurepärased inimesed sind ümbritsevad ja see viib sind heade asjadeni. Ole rõõmus nende pärast, kes mingutavad. Me lõikame seda, mida me oleme külvanud ja ühel või teisel päeval need inimesed, kelle üle sa oled rõõmustanud, rõõmustavad sinu üle.

18. Anna endale andeks nii, nagu ka teistele. Me kõik oleme haiget saanud omaenda ja teiste otsuste pärast. Ja isegi, kui nende kogemustega seotud valu on normaalne, mõnikord annab ta endast veel tükk aega tunda. Me elame seda valu ikka ja uuesti läbi ja raske on sellest lahti lasta. Andestamine on ravim. See ei tähenda sugugi, et sa pead minevikku kustutama ja unustama selle, mis on juhtunud. See tähendab, et sa jätad valu ja kahetsused ja valid selle asemel õppida sellest juhtumist ja minna edasi.

20. Kuula omaenda sisemist häält. Kui see sind aitab, räägi oma ideedest oma lähedastega aga järgi ka omaenda intuitsiooni. Ole aus iseenda vastu. Ütle seda, mida sul öelda on. Tee seda, mida sa tead, et see on hea.

21. Pööra tähelepanu oma stressile ja õpi pause pidama. Aega on vaja maha võtta. Hinga. Sa pead endale lubama mõne pausi, et end taas üles leida ja liikuda edasi selgema pilgu ja otsusekindlusega. Kui sa oled liiga üle koormatud, siis lühike paus aitab sul end taas hästi tunda ja anda juurde jõudu. Need lühikesed pausid aitavad üles leida vaimset tervist ja mõtelda oma tegude üle, et kindlustada, et nad on sinu eesmärkide seas.
22. Näe elu väikeste hetkede võlu. Selle asemel, et odata suuri sündmusi, nagu pulmad, lapsed, karjääritõus, lotovõit - leia õnne väikestes asjades, mis iga päev aset leiavad. Need väikesed lihtsat õnne täis hetked nagu hommikune kohvi joomine, hea toidu lõhn kodus või kallima käest hoidmine... Need väikesed igapäevased rõõmud võivad niipalju muuta sinu elu kvaliteeti.

23. Võta asju nii, nagu nad on, isegi kui kõik pole täiuslik. Ei maksa unustada, et perfektsionism on hea vaenlane. Üks suurim inimeste raskusi, kes tahavad paremaks muutuda ja maailma parandada on võtta asju sellistena, nagu nad on. Leppida asjadega nii, nagu nad on. Tihti on parem leppida ja hinnata asju, nii nagu nad on. Inimesi sellistena, nagu nad on, selle asemel, et katsuda kõiki muuta. Loomulikult ei ole vaja leppida keskpärase eluga aga me peame õppima armastama ja väärtustama asju isegi siis, kui nad ei ole ideaalsed.
24. Tööta iseendaga, et saavutada oma eesmärke iga päev. Üks tuhande kilomeetrine reis algab esimesest sammust. Ükskõik, millest sa ka ei unista, sa pead alustama väikestest etappidest, et selleni jõuda. Mida rohkem sa end sellesse töösse kaasad, seda rohkem õnne ja võimalust sul on. Paljud meist alustavad aga vähesed töötavad selle nimel tegelikult, pühendudes kogu oma hingega, et saavutada palju oodatud tulemust.

25. Ole oma tunnetega avatum. Kui sa kannatad, siis aega, et kannatada aga ole avatud selle kannatuse suhtes. Räägi inimestele, kes sind ümbritsevad sellest. Räägi neile tõde, räägi neile, mida sa tunned. Palu neil end kuulata. See on esimene samm.

26. Võta vastutus oma elu eest oma kätte. Ole oma valikute ja vigade juht, ole valmis võtmaks paremaid meetmeid, et seda parandada. Sa pead võtma vastutuse omaenda elu eest oma kätte, vastasel juhul ei tee seda keegi teine. Kui seda teeb keegi teine, siis muutud sa tema ideede ja unistuste orjaks selle asemel, et olla oma elu juht. Sina üksi oled võimeline kontrollima oma eluteed. Ja loomulikult ei ole see kerge. Igal inimesel on palju takistusi, mida ta peab ületama. Aga sa pead võtma vastutuse oma elu üle ja saama neist takistustest üle. Kui sa valid mitte valida, siis on su elu maitsetu.

27. Hoolitse oma tähtsate suhete eest. Too rõõmu omaenda ja oma lähedaste ellu tuletades neile tihti meelde, kui olulised nad sulle on. Me ei saa olla kõigi jaoks kõik aga me võime seda olla mõnede inimeste jaoks. Vali millised inimesed need sinu jaoks on ja kohtle neid kuninglikult. Väike meeldetuletus, sul pole vaja suurt hulka sõpru, piisab vähestest aga peaasi, et sa neile loota võid.

28. Keskendu asjadele, mida sa kontrollida võid. Me ei saa kõike muuta aga me võime alati muuta vähemalt ühe asja. Oma aja, andekuse ja emotsionaalse energia kaotamine asjadele, mis ei ole sinu kontrolli ulatuses on retsept, mis viib sind pettumuseni, läbikukkumiseni ja paigalseisuni. Investeeri oma energiat asjadele, mida sa kontrollida saad ja tegutse selle nimel kohe.

29. Keskendu positiivsete tulemuste võimalikkusele. Sa pead olema veendunud, et sa suudad midagi teha, enne kui sa seda teed. Et võidelda negatiivsete mõtete ja rusuvate tunnete vastu peame me välja arendama vastupidise reaktsiooni, positiivse, mis on palju tugevam ja tõhusam. Sa pead kuulama omaenda sisemist häält ja vahetama negatiivsed mõtted positiivsete mõtetega. Selle asemel, et keskenduda sellele, milline olukord praegu tundub olevat, keskendu sellele, mida sa tõesti tahad näha realiseerimas ja siis alusta uue positiivse teoga. Me ei saa kontrollida seda, mis juhtub koguaeg aga me võime kontrollida oma suhtumist. Oled sa õnnelik või on su elu kroonitud eduga, see sõltub suurel määral sellest, millele sa oled keskendunud ja kuidas sa asjadesse suhtud.

# data[].attributes.attachment_link.title
30 asja, mida sa lihtsalt PEAD iseenda jaoks tegema. Alusta kohe!

# data[].attributes.attachment_link.description
Olulised asjad, mis mõnikord vajavad meelde tuletamist. Sina ise oled kõige tähtsam, me ei väsi seda kordamast!

# data[].attributes.body
https://kultuur.err.ee/1609154590/tambet-kaugema-kaua-sa-kannatad

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Paistab, et prahvatanud on vimm, mis kogunend salaja. Kümmekond Eesti teatrit on liitunud käitumiskampaaniaga "Märka, et oled teatris" (juhuse tahtel meenub kirjaniku ja kriitiku Veiko Märka nimi, kuigi see ei seostu ettevõtmisega kuidagi), mille üllas eesmärk on tuletada teatripublikule meelde või vajadusel neile ka õpetada, kuidas viisakas inimene peaks teatris käituma, kirjutas Tambet Kaugema Sirbis.

Kuuldavasti tuleb üha tihedamini ette teatrikülastajate kurtmist, et kaaspubliku käitumine on rikkunud nende teatrielamuse, ent eks ka teatritegijad tea omast käest, kui tõhusalt suudavad vaatajad etendust segada. Probleem süveneb, seega tuli midagi ette võtta.

Kui täiskasvanud inimest, kes teatris käituda ei oska, on põhjust pidada lihtsalt lollpeaks, siis laste ja noorte puhul saab öelda, et vanematel pole jagunud neile õigeid õpetussõnu. Seetõttu ongi kõnealune käitumiskampaania suunatud eelkõige noortele teatrikülastajatele, ja seda kahel põhjusel: see on kõige probleemsem vanuserühm, aga ühtlasi on ka lootust, et väärt eeskujuga annab midagi veel ette võtta, sest täiskasvanud matsi juba ümber ei kasvata. Sestap on kampaania avalöögiks valitud videoline vorm. "Märka, et oled teatris" Youtube'i lehelt ¹ saab vaadata kolme videot, mis toovad esile põhilised murekohad: telefoni kasutamine etenduse ajal, valjuhäälne rääkimine ning saalis söömine ja joomine. Karta on, et selle kõigega on teatris kokku puutunud paljud.

Esmalt siis helendavad ekraanid. Iga näitleja õudusunenägu on see, kui pimedas teatrisaalis hakkavad vaatajate näod värvuma koolnukarva siniseks ja võikalt helendama. Siis on kaks võimalust: kas on sel õhtul saalis rohkelt nõmedat publikut või kisub laval pakutav tõesti igavaks. Aga isegi viimasel juhul (seda tuleb küll harvem ette) ei võta viisakas inimene taskust nutitelefoni ega hakka seda näppima, vaid kui tõesti enam kuidagi lava poole vaadata ei saa, siis lubab endale pehmes teatritoolis väikese tukastuse, kuid seda siis kindlasti ilma norskamiseta. Etenduse ajal telefoni näppimine ja vahel sellega koguni rääkimine (püüdlik sosin saalist: "Ma ei saa praegu rääkida, olen teatris!") pole üksnes teismeliste halb harjumus, vaid see kummitab ka täiskasvanuid. Mis valu see küll on, mis sunnib kogu aeg Facebooki seina rullima või mõnes suhtlusrakenduses istuma, on jäänud mulle tõesti mõistetamatuks.

Ent vahel pole teatrisaalis rääkimiseks telefoni vajagi, tuleb ette, et lobisetakse niisama oma kaaslasega, kusjuures pikalt ja pidevalt. Olen olnud tunnistajaks juhtumile, kui otse minu ees istunud soliidses eas proua ei vaikinud kogu etenduse kestel. Algul arvasin, et tema sõbranna silmanägemisel on ehk midagi viga ning seetõttu teeb see proua talle keskmisest valjema sosina saatel laval toimuvast kirjeldustõlget. Aga siis selgus kibe tõde, et proua oli lihtsalt väga jutukas ja teda valdas tung lavasündmusi kommenteerida. Kui see poleks seganud etenduse jälgimist, olnuks see kõik võib-olla isegi päris naljakas.

Kui siia lisada juba pimedasse saali hiilivad hilinejad, kes kaasvaatajate varvastel talluvad ja neile oma tagumiku näkku lükkavad, samuti need teatrikülastajad, kes kohe kuidagi ilma joogi- ja söögipooliseta vaatust vastu ei pea, siis on teatrite mure mõistetav. "Teatris käimist tuleb õppida ja käitumist tuleb samuti õppida," ütles ERRi kultuuriportaalis VAT-teatri korraldus- ja kommunikatsioonijuht Rasmus Järvesaar ². "Igal asjal on oma aeg ja koht ning tõesti on üha rohkem lavastusi, kus on ka interaktiivset kaasalöömist, kuid sellest antakse siis teada." Seni aga säilitagem viisakus.
¹ Vt https://www.youtube.com/playlist?list=PLHFhG-vWS12XLmPv43201SCyDy7EBA1Et ² Reet Weidebaum, Teatritele valmistab muret reegleid eirav publik. - ERRi kultuuriportaal 25. X 2023.
Toimetaja: Kaspar Viilup

Allikas: Sirp

# data[].attributes.attachment_link.description
Paistab, et prahvatanud on vimm, mis kogunend salaja. Kümmekond Eesti teatrit on liitunud käitumiskampaaniaga "Märka, et oled teatris" (juhuse tahtel meenub kirjaniku ja kriitiku Veiko Märka nimi, kuigi see ei seostu ette­võtmisega kuidagi), mille üllas eesmärk on tuletada teatripublikule meelde või vajadusel neile ka õpetada, kuidas viisakas inimene peaks teatris käituma, kirjutas Tambet Kaugema Sirbis.

# data[].attributes.body
Telia Eesti kanalilt näide postituse tekstist:

Ükskõik, kas unistad idüllilisest elust metsade vahel või oled juba kursis maaelu argipäevaga – uus kodumaine seriaal „Elu võimalikkusest maal“ saab olema sinu lemmikosa nädalast.

16. novembrist eksklusiivselt Telias Inspira kanalil.

# data[].attributes.body
Viirushooaja meelespea uudise "President Alar Karis jäi haigeks" lõpus selgitab sina-vormis, kuidas mitte haigeks jääda.

Link: https://www.postimees.ee/7893196/president-alar-karis-jai-haigeks

Sina-perspektiivi näide (Anete ja Julia)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tähelepanu! Artikkel on enam kui 5 aastat vana ning kuulub väljaande digitaalsesse arhiivi. Väljaanne ei uuenda ega kaasajasta arhiveeritud sisu, mistõttu võib olla vajalik kaasaegsete allikatega tutvumine.

Vahest on aeg, et ettevõtted aitaksid oma töötajatel tuua välja nende parima vormi, suunates neid õppima oma sisemaailma juhtimist, küsib arst Helena Lass.

Maailma Terviseorganisatsiooni (WHO) definitsiooni alusel on tervis täielik heaolu seisund, nii füüsiliselt kui ka vaimselt. Tervis on enamat kui haiguste puudumine. Seni lähenetakse vaimsele tervisele aga häirete ehk haiguste kaudu. Sageli öeldakse, et sa oled terve siis, kui sul pole läbipõlemist, ärevushäiret, depressiooni, mõnda psühhootilise häire alaliiki või muid psüühilise distressi seisundeid. Aga mis siis on vaimne vorm?

Füüsilise tervise puhul on ennetamine aina olulisem. Soovitus toituda tervislikult või liikuda piisavalt ei ole ainult selleks, et haigusi ja häireid ära hoida. Selline tervist edendav suund keskendub elukvaliteedi ja heaolu tõusule, kus haiguste sageduse langus on vaadeldav kui positiivne kõrvaltoime.

Samasugust vaadet on vaja vaimsele vormile. Vaimse vormi hoidmise vahendid kattuvad osaliselt füüsilise vormi saavutamise omadega, mõjutades otseselt aju tööd: tervislik toitumine, piisav liikumine ja korralik unerežiim. Lisaks on vaimse vormi puhul määrava tähtsusega just vaimsete ehk sisemaailma funktsioonide tundmaõppimine ja nende oskuslik suunamine.

Kuna vaimsed funktsioonid annavad pidevalt sisendit ajurakkude aktiveerumiseks, kujundab iga inimene nende kaudu ise oma aju tööd ning muudab isegi aju struktuuri. Oma vaimsete funktsioonide suunamiseks vajalike oskuste puudumine on üks vaimse tervise häirete kujunemise peamisi põhjusi. Nende oskustega suudab inimene avada oma potentsiaali ja olla edukas: hästi keskenduda, olla tähelepanelik ja isemotiveeruv, taibata sagedamini, olla loominguline, avatud muutustele, mõelda, kui vaja, ja olla vait, kui vaja, tunda end emotsionaalselt kõigutamatuna jne. See on vaimse vormi pärusmaa.

Olukorras, kus meile neid igapäevaselt vajalikke oskusi koolides ei õpetatud, tuleb see inimestel endale ise selgeks teha. Loomulikult määrab vaimne vorm otseselt iga inimese töö efektiivsuse ja seetõttu on tööandjal võita oma personali koolitamisest sama palju kui inimesel endal.
Uuri vaimse vormi tugevust
Vaatle, kas su vaimne vorm on püsib ka 10 või 15 aasta pärast. Selleks küsi endalt:

Kui palju ja kui hästi sa magad?

Kui head on sinu tähelepanu- ja keskendumisvõime? Kas su tähelepanu püsib valitud tööülesandel nii kaua, kui soovid?

Milline on sinu emotsionaalne seisund - kui palju juhivad negatiivsed emotsioonid su elu ja valikuid (sh tööl)? Kas sul on oskuseid nende aktiveerumist proaktiivselt mõjutada?

Kui sihipärased on su mõtted - kui palju ja sageli kanduvad need käsilolevast ülesandest või eesmärgist kõrvale?

Millised on sinu sisemaailma juhtimise ehk intrapersonaalsed oskused? Millal sa viimati midagi oma sisemaailma juhtimiseks juurde õppisid? Kui hästi eristad sa näiteks mõtteid tunnetest? Kas sa tead, kuidas esile kutsuda taipamisi? Kas tead, kuidas leida seesmine motivatsioon?

Kiire elutempo juures ei taipa me sageli, et õigete oskuste abil saaks me tulekahjusid ja tervisehädasid vältida. Vahest on aeg, et ettevõtted aitaksid oma töötajatel tuua välja nende parima potentsiaali, suunates neid omandama intrapersonaalseid oskusi? Just sealt leiab lahenduse kaua otsitud küsimusele: kuidas taastada initsiatiiv, kaasatus ja sära silmis, kui teed oma tööd.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kuidas on lugu sinu vaimse vormiga?. Vahest on aeg, et ettevõtted aitaksid oma töötajatel tuua välja nende parima vormi, suunates neid õppima oma sisemaailma juhtimist, küsib arst Helena Lass. .

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mooses käsutahvlitega (Rembrandt, 1659)

Kümme käsku (tuntud ka kui Moosese seadused või dekaloog, kr δεκάλογος) on kogum Vana Testamendi moraali- ja kultuspõhimõtteid, mida peavad oma alustalaks nii judaism kui enamik kristluse vorme, ehkki nende tõlgendamise ja järjestamise osas traditsioonid erinevad.

Heebreakeelses Piiblis on kümme käsku esitatud kahel korral, 2Ms 20:1-17 ja 5Ms 5:4-21. Teise Moosese raamatu järgi kirjutas Jumal need kahele kivitahvlile, mille ta andis Moosesele Siinai mäel. Tänapäeva teadlased on neis leidnud arvatavaid hetiidi ja Mesopotaamia seaduste ja lepingute mõjutusi, ent ei ole üksmeelel nende tekkeajas.

2Ms 20:1-17[1]

5Ms 5:4-21[2]

1 Ja Jumal kõneles kõik need sõnad, öeldes:

4-5 Palgest palgesse rääkis Issand teiega mäel tule keskelt. ... Ta ütles:

2 "Mina olen Issand, sinu Jumal, kes sind tõi välja Egiptusemaalt, orjusekojast.

6 "Mina olen Issand, sinu Jumal, kes tõi sind välja Egiptusemaalt orjusekojast.

3 Sul ei tohi olla muid jumalaid minu palge kõrval!

7 Sul ei tohi olla muid jumalaid minu palge kõrval!

4 Sa ei tohi enesele teha kuju ega mingisugust pilti sellest, mis on ülal taevas, ega sellest, mis on all maa peal, ega sellest, mis on maa all vees!

8 Sa ei tohi enesele teha kuju ega mingisugust pilti sellest, mis on ülal taevas, ega sellest, mis on all maa peal, ega sellest, mis on maa all vees!

5 Sa ei tohi neid kummardada ega neid teenida, sest mina, Issand, sinu Jumal, olen püha vihaga Jumal, kes vanemate süü nuhtleb laste kätte kolmanda ja neljanda põlveni neile, kes mind vihkavad,

9 Sa ei tohi neid kummardada ega neid teenida, sest mina, Issand, sinu Jumal, olen püha vihaga Jumal, kes vanemate süü nuhtleb laste kätte kolmanda ja neljanda põlveni neile, kes mind vihkavad,

6 aga kes heldust osutab tuhandeile neile, kes mind armastavad ja mu käske peavad!

10 aga kes heldust osutab tuhandeile neile, kes mind armastavad ja mu käske peavad.

7 Sa ei tohi Issanda, oma Jumala nime asjata suhu võtta, sest Issand ei jäta seda nuhtlemata, kes tema nime asjata suhu võtab!

11 Sa ei tohi Issanda, oma Jumala nime asjata suhu võtta, sest Issand ei jäta seda nuhtlemata, kes tema nime asjata suhu võtab!

8 Pea meeles, et sa pead hingamispäeva pühitsema!

12 Pea meeles, et sa pead pühitsema hingamispäeva, nõnda nagu Issand, su Jumal, sind on käskinud!

9 Kuus päeva tee tööd ja toimeta kõiki oma talitusi,

13 Kuus päeva tee tööd ja toimeta kõiki oma talitusi,

10 aga seitsmes päev on Issanda, sinu Jumala hingamispäev. Siis sa ei tohi toimetada ühtegi talitust, ei sa ise ega su poeg ja tütar, ega su sulane ja teenija, ega su veoloom ega võõras, kes su väravais on!

14 aga seitsmes päev on Issanda, sinu Jumala hingamispäev! Siis sa ei tohi toimetada ühtegi talitust, ei sa ise ega su poeg ja tütar, ei su sulane ega teenija, ei su härg ega eesel või mõni muu su loomadest, ka mitte võõras, kes on su väravais, et su sulane ja teenija saaksid hingata nagu sina.

11 Sest kuue päevaga tegi Issand taeva ja maa, mere ja kõik, mis neis on, ja ta hingas seitsmendal päeval: seepärast Issand õnnistas hingamispäeva ja pühitses selle.

15 Ja pea meeles, et sa olid ori Egiptusemaal ja et Issand, su Jumal, tõi sind sealt välja vägeva käega ja väljasirutatud käsivarrega; sellepärast on Issand, su Jumal, käskinud sind pidada hingamispäeva.

12 Sa pead oma isa ja ema austama, et su elupäevi pikendataks sellel maal, mille Issand, su Jumal, sulle annab!

16 Sa pead austama oma isa ja ema, nõnda nagu Issand, su Jumal, sind on käskinud, et su päevi pikendataks ja et su käsi hästi käiks sellel maal, mille Issand, su Jumal, sulle annab!

13 Sa ei tohi tappa!

17 Sa ei tohi tappa!

14 Sa ei tohi abielu rikkuda!

18 Sa ei tohi abielu rikkuda!

15 Sa ei tohi varastada!

19 Sa ei tohi varastada!

16 Sa ei tohi tunnistada oma ligimese vastu valetunnistajana!

20 Sa ei tohi tunnistada oma ligimese vastu valetunnistajana!

17 Sa ei tohi himustada oma ligimese koda! Sa ei tohi himustada oma ligimese naist, sulast ega teenijat, härga ega eeslit ega midagi, mis su ligimese päralt on!"

21 Sa ei tohi himustada oma ligimese naist! Sa ei tohi himustada oma ligimese koda, tema põldu, sulast ja teenijat, härga ja eeslit ega midagi, mis su ligimese päralt on!"

# data[].attributes.attachment_link.description
Kümme käsku (tuntud ka kui Moosese seadused või dekaloog, kr δεκάλογος) on kogum Vana Testamendi moraali- ja kultuspõhimõtteid, mida peavad oma alustalaks nii judaism kui enamik kristluse vorme, ehkki nende tõlgendamise ja järjestamise osas traditsioonid erinevad. Heebreakeelses Piiblis on kümme käsku esitatud kahel korral, 2Ms 20:1-17 ja 5Ms 5:4-21.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Juubelid on toredad asjad. Pean õhinaga teatama, et ka minul täitus 9. mail sel aastal üks eriline juubel, mida täpselt samal päeval piisava väärikusega tähistada ei saanud (jah, need piirangud kokkusaamistele, teate küll). Kavatsen seda sündmust tähistada siiski ühe erilise kohtumise ja ülesastumisega Champagnw Drappier sulnis seltskonnas. Nimelt täitus mul 9. mail sel aastal 5 aastat esmakohtumisest mu tänase Prantsuse perega ehk perekond Drappier'i ning selle lausa lummavate šampanjade ja üdini armastusväärsete pereliikmetega. Kuidas see kõik algas ja mis sest saanud on, on küllap niigi näha mu igapäevastes tegemistes, pisut „kardinataguseid" aga selles loos lisaks. Juubel ikkagi ja tore meenutada! Ning loodan, et teen sellega erilist heameelt ka inimesele, kes mu teekonna alguses suuresti „süüdi" on ning kellega koos seda juubelit ühe väga toreda kokkusattumise tõttu koos ka tähistada saame. Maailmas ei ole juhuseid, kinnitab kõik järgnev päris kindlasti ja šampanjainglid on vaieldamatult olemas. Nendesse tuleb vaid uskuda. Ja muidugi iseendasse.

Minu lugu Drappier'i pere ja nende hunnitute šampanjadega algas 2016. aasta varakevadel, kui tunnustatud sommeljee Kalle Müller saatis reisiettevõtte Mainor Meelis'e ja Eesti Šampanjaklubi eestvedajatega välja reisikava kõigile šampanjahuvilistele, kes maikuus nädalakeseks Champagne'sse õppima ja lustima soovisid minna. Mina soovisin väga. Kalle renomee sommeljeena, kelle eriliseks kireks vahuveinid ja nende kuningas (või ka kuninganna, kuidas keegi soovib) šampanja, ei vajanud pikemat tutvustamist ja nii sai otsus kiiresti tehtud. Olin selleks ajaks käinud juba õige paljudes maades ja veinikeldrites, oli selgelt aeg teha teoks päris ehtsa šampanja valmistajate külastamine. Mina pidasin silmas sellist metoodilist külaskäiku koos märkmete tegemise ja ajaloo enesele talletamisega. Et selle külastuse käigus südame kaotan, ei aimanud ega haistnud ma mitte.

Esialgses kavas Drappieri maja külastust ette nähtud ei olnud. Küll oli viide selle kohta, et algselt väljakuulutatud seitsmele majale võib tulla lisa. Ei osanud ei midagi erilist oodata ega loota, usaldasin lihtsalt elu ja toreda seltskonna vahvat vaimu. Aga üllatus ehk lisa tuli ja seda kohe reisi esimesel niinimetatud ametlikul „tööpäeval". Oma märkmetesse olen teinud järgmise sissekande: „ Esmaspäev, 9. mai 2016, kl 14.00 - Champagne Drappier, NM. ESIMENE! " Sellele sissekandele järgneb othralt erinevaid kritseldusi: süda, viisnurk, „pihlakas!" ja muu kribu-krabu - nii nagu siis nii tänaselgi päeval teen märkmeid päris oma süsteemi ja märkide abil. No süda ja viisnurk väga tõlkimist ei vajagi, kõik arusaadav!

Ega ma tol kevadel veel päris täpselt teadnud, mis mind ootab või mille poolest erineb üks šampanjamaja niinimetatud tavalisetest veinimajadest, kus olin varasemalt käinud. Lõuna-Aafrikas, Itaalias, Hispaanias, aga ka Gruusias ja Moldovas. Kujutasin enim ette sarnasust Luksemburgis nähtud cremant 'i ehk samuti traditsioonilisel meetodil vahuveine valmistavate tootjate keldritega ning teadsin, et iga majatuur seal lõpeb toreda degusteerimisega. Et mind ootab minu uus lemmik, ei osanud ma iial ette näha. Aga lemmikuks Drappier sai ning siin on põhjuseid rohkem kui üks.

9. juuni 2016, külaskäik Champagne Drappier majja. All vasakult istumas tugitoolides: Andrée Drappier, Evelin Org, Michel Drappier. Evelini selja taga Kalle Müller ning loo autor fotol ülal paremas servas. Foto: erakogu.

Drappieri maja puhul on tegemist ajaloolise pereettevõttega (erinevalt paljudest teistest, mis on kas pärijate puudumisel või mistahes muul põhjusel rännanud väljapoole suguvõsa või müüdud suurtele ettevõtetele; tõsi, mõni neist ka tänaseks tagasi ostetud ehk vahetanud omanikke õige mitu korda). Suguvõsa ajalugu ulatub aastasse 1604, mil sündis Remy Drappier, kellest sai Reimsi piirkonnas tuntud riidekaupmees. Algselt oligi Reims tuntud just oma riidekaubanduse ja -kaupmeeste poolest, alles hiljem lisandus veinikaubandus ning Reimsist ja selle ümbrusest on saanud tänaseks paljude šampanjamajade ja kohaliku elu keskus. Remy Drappieri lapselaps Nicolas oli näiteks tuntud kui Louis XIV piirkonnaprokurör. 1808. aastal kolis perekond Urville'i. Samal aastal asutati seal ka veiniistandus ning šampanjamaja. Täna omab Drappier perekond ligi 60 hektarit viinapuupõlde oma kodukülas Urville's, lisaks rendivad nad pea sama palju põlde ning ostavad viinamarju veel samas Aube'i piirkonnas, mis teeb neist Lõuna-Champagne'i suurima ja tuntuima tootja. Mõned põllud on neil aga ka üleval pool Champagne's, kus kasvavad Grand Cru põldudel nende Chardonnay viinapuud.

Osa maja veinikeldritest asuvad Reimsis, kuid pere kodu, peamised keldrid ja peamised istandused paiknevad Aube's ning lubjakivirikka pinnasega Urville's. Nendel päikesele avatud vaatega nõlvadel kasvab Pinot Noir, maja signatuurmari, väga aromaatseks ja puuviljaseks. Kasvatatakse ka vanu arhailisi viinamarjasorte Petit Meslier'i, Blanc Vrai (aka Pinot Blanc) ning haruldast Arban(n)e'i. Ja ka Fromenteu'd (aka Pinot Gris), millest maja noorim veinimeister Hugo Drappier on välja võlunud sellised šampanjad, et paneb ka kuiva suu sirinal vett jooksma. Just vanade viinamarjasortide kasvatamine ja ka kasutamine erinevates cuvee 'des on üks, mis mind selle maja juures eriliselt võlus ja jätkuvalt vaimustab. Tasub teada sedagi, et kuni Teise Maailmasõjani kasvatati piirkonnas hoopis Gamay viinamarja (purpurpunane mari, täna peamiselt tuntud Beajoulais' piirkonnas). Maja tegevjuhi Michel Drappier'i vanaisa Georges Collot otseseks teeneks võib pidada Gamay asendamist piirkonnas Pinot Noir'ga. Ja kuigi meest peeti väga kapriisse Pinot Noir marja kasvatamispüüete tõttu Lõuna-Champagne'i aladel algul napakaks, pälvis ta hiljem Isa Pinot (Pére Pinot) austusväärse nime. Täna kannab sama nime ka maja üks eriti elitaarsetest ja üliväikese toodangumahuga šampanjadest.

Paljude grande marque (lihtsalt öeldes suured tunnustatud majad) snoobide arvates ei peaks Aube Lõuna-Champagne's üldse šampanja apellatsiooni ehk šampnajatootmise ameltiku piirkonna alla kuuluma. Kuid Drappier'i maja on ilmselt eredaim näide sellest, kuidas olla maailma 30'e juhtiva šampanjamaja nimistus, viimati Drinks International'i poolt taas nimetaud kui üks top 30 „Most Admired Champagnes" in 2021"" ka siis, kui kõik su põllud mitte Grand Cru või Premiére Cru tähist (kaks kõige väärtuslikumat ja kõrgelt hinnatumat) ei oma. Tohutu töö, ajalugu ja traditsioonid, kogemused, andumus, jäärapäisus, andekus, aga ka julgus eksida - see on see, mis tegelikkuses ühest šampanjast väärika joogi teeb. Muidugi, põllud ja viinamarjad, päikesevaade ja kalle ja kogu terroir - see kõik on samuti tähtis. Aga kirg ja sügav armastus ning hool ennnekõike. Ja seda on selles majas tunda igal sammul. Ka sel 9. juuni pealelõnal 2016, kui mu jalad mind esamkordselt üle Drappier' maja läve viisid, tundsin osa sellest kõigest. Hiljem kahtlesin, et kas see sai ikka olla nii, et kohe eismene maja ja nii väga meeldis. Aga iga hilisem kohtumine ja külaskäigud kinnitasid esimaseid tundeid ja kinnistasid ka arusaama väärtustest, mida see perekond maailmaga jagab.

Drapper'i looduslik lähenemine viinamarjakasvatusele ja veinivalmistamisele on, võib öelda, lausa legendaarsed. Nad ise kirjeldavad oma stiili kui ülimalt loomulikku. Põldude hooldamine ja kündmine käivad võimalikult looduslikul moel, ka hobustega, kus võimalik (muide, pere kõige kuulsam hobune kannab kena nime Aster, puhta nagu eestlane, kuigi on tegelikkuses puhastverd Ardenni hobu), viinapuuridade vahel kasvab muru, viinapuurivi otsas toretseb roosipõõsas (roosidele meeldib üldjuhul viinapuudega sarnane pinnas, nad on väga tundlikud ning seega head märguandjad võimalikest haigustest või kahjuritest, mis viinapuidki rünnata võivad, samuti lisavad nad aedadele lihtsalt ilu ning meelitavad enese õitega tolmeldavaid mesilasi ja muid putukaid), viinapuude väetamisel kasutatakse vaid orgaanilist väetist. Enamik selle maja elektrist tuleb päikesepaneelidest - ka see on teadlik võimalikult roheline ja jätkusuutlik lähenemine. Michel Drappier on pälvinud muuseas ka Aasta rohelise inimese tiitli ja majas räägitakse sellest suurima uhkusega.

Veinidele lisatav väävlikogus on üliväike või puudub üldse ( sans soufre). Ka dosage ehk suhkru lisamine on nii vähene kui võimalik (kuni zero dosage'ni). 2008. aastal tuli Drappier välja šampanjaga Pinot Noir Sans Soufre, kuhu polnudki väävlit lisatud. Samas muutis see kogu stiili (eelduslikult) oksüdatiivsemaks ja veini eluea ehk tarbimisakna lühemaks. Hilisemad katsetud on näidanud, et kannatavad ka need šampanjad pikemat säilitamist ja küllalt edukalt. Muidugi valmivad majas ka veinid, mille säilivusaega võib mõõta aastakümnetes. Ainuüksi maja signatuurmari Pinot Noir annab selleks head eeldused. Nende tootekaardilt võib tänagi leida Carte d'Or Brut (mis on maja visiitkaart aastast 1952) aastakäigu numbritega 1979 ja 1976, isegi 1959. Rääkimata Grande Sendrée'dest, maja aust ja uhkusest, ühe aia šampanjast, nii valgest kui rosée'st, mis on majale toonud vast enim kuulsust lisaks Brut Nature Zereo Dosage'le, mida majas kohapeal ja seda esindavate šampanjakaupmeeste portfellis saadaval ja maitsevad imehead. Viimati turule jõudnud Grande Sendrée 2010 ja selle „sõsar" 2010 Rosé on öeldu ilmekad näited.

Kui jutt juba roosadele läks, siis 1968. aastal tuli Micheline Drappierile (Andre Drappier'i ehk Papa Andrée abikaasale) mõte tutvustada maailmale ka Drappieri maja rose'd, mida varem ei olnud valmistatud, ning maja asus tootma 100% punasest Pinot Noir'st valmistatud roosat šampanjat. Saignée ehk nõrutamise meetodil (nimetatud ka kui veritsemise meetod), mitte segamise meetodil, mida maja viljeleb tänaseks kõigi oma roosade šampanjade valmistamisel. Esimesed pudelid villiti läbipaistvatesse klaaspudelitesse, täna aga väga tumedatesse, pea 99% ultravieletkiirgust tagasi tõrjuvatesse pudelitesse, mis on samuti Drappier'i maja justkui signatuur. Roosad ses majas on aga minu erilised lemmikud, sest meie sünniaastad ehk saamisloo algus kattuvad (1968), lisaks on neis kõigis nii iseloomulik pihlakaaroom ja kerge või ka tugevam maitse, mida pean suure pihlapuu all vanaema hoovis kasvanuna ka emotsionaalselt kalliks. „Did you find your pihlakas?", küsivad Drappier'id minult, kui maitseme ja hindame täna ühistel degustatsiooonidel uusi roseesid. Venitan mõnelgi korral teadlikult vastusega, et ka omalt poolt veidi pinget kruvida. Muidugi on see minu nii armastatud pihlakas seal alati olemas! Ja mu meel heldib igal korral aina enam ja enam.

Mis mind aga eriti helidma paneb, on see, kuidas maja vanim liige, Andrée Drappier, Papa Andrée, vaatamata oma kõrgele eale (93) igal hommikul ikka veinimajja tuleb ja seal paar tundigi veeta püüab elades noorematega samas rütmis ja saades osa sellest, milline on Drappier šampnajamaja tänapäev. Hetked, kui ta võtab su oma vesihallide silmadega luupi, on aga omaette toredad. Tihti näeb neis ikka veel kavala härrasmehe silmasädet ja väikest krutskit. Oh, Andrée, mul on nii piinlik vaid, et ma ei ole võimeline rääkima sinuga sinu emakeeles. Ja paarist viisakuslausest või väikeseest jutust on paraku liiga vähe. Hoian sulle ja endale pöialt, et jõuan ehk veel piisaval tlisa õppida ja saame koos harjutada. Õnneks on šampnaja keel universaalne ning meie armsad hetked selle seltsis kõik kulda väärt.

Emotsionaalseks muudab mu vaieldamatult ka see, et olen hoidnud oma kätel ka täitsa uut tutikat Andrée Drappier'i ja näinud, kuidas see pisike poisiklutt eestikeelset jutuvada kuulates nii silmade kui titesuuga mõnusasti naeratab. Uhke vanaisa Micheli kommetaari kohaselt on eesti keel ilus ja laulev ning paneb kuulatama. Mina aga saan kunagi ütelda sellele küllap tulevasele veinimeistrile, kuis siis muidu, et ma mitte lithsalt ei tea teda, vaid olen hoidnud teda ka süles siis, kui ta veel püksi pissis.

Ja siis kogu see tore kolmik, tänase juhtiva veinimeistri ja maailma kõige šarmantsema šampanjavalmistaja Michel Drappieri lapsed - kaks poega ja tütar. Hugo, minu vaieldamatu lemmik, nii tagasihoidlik, aga väga selgesti aimatavalt ülimalt edasipüüdlik ja visa - sellest mehest te veel kuulete. Tal on veinimestri soojad käed ja tema looming on ilus. Võib vaid oletada, millised kaunidused selle mehe käte vahelt kord tulevad ja usaldada end nende ootuste voogu.

Südames on kõike seda kirjutades väga eriline tunne. Soe ja siiras ja hea. Kui loo alguses nimetasin esimest sissekannet Drappier majast oma märkimikus, siis siit tuleb ka viimane, mille tol korral tegin. „ Ja vanaisa ütles, et pudel šampanjat päevas hoiab naised noorena. Ju ta teab. " No on selge, et täpselt nii see ongi ja minu armastus ja lugupidamine nii tema kui terve maja vastu hiigla suur.

Ah jaa, viimased tähelepanuavaldused majale rahvusvaheliste ekspertide sulest on aga järgmised:

Jancis Robinson Blog - Tim Hall - Drappier Trop M'en Faut - Best Champagne New Wave 2019

Wine Spectator 2019 - Grande Sendrée 2009 93/100 - Magnum Millésime Exception 2008 94/100

Wine Spectator - Grande Sendrée 2008 - Critics Choice Award 2017

Wine Enthusiast - Grande Sendrée 2008 94/100 - Quattuor Blanc de Quatre Blancs 92/100

Alates jaanuarist 2016 on Drappier šampanjamaja esimene ametlikult tunnustatud šampanjamaja, kes on viinud oma süsinikuemissiooni nullini ehk rohelise jalajäljeni järeltulevatele põlvedele. Aastal 2017 nimetati Michel Drappier Drinks Business'i poolt aasta roheliseks inimeseks (Green personality of the year 2017). Aastal 2018 sai šampanjamaja piirkonna jätksuutliku tootja auhinna - Trophées Champenois 2018 - DRAPPIER - Sustainable House Trophy ning veel aasta hiljem, aastal 2019 Pariisis, mastaapse innovatisoonipreemia - Prix de l'Innnovation 2019.

Ma ei tea, miks õnn arumuda just sellisesse majja minu hinge potsatas, oleks võinud ju valida kelle iganes, aga nii see juhtus ning minu rõõm ja austus on nii elu kui šampanjainglite vastu ainuüksi seda lugu meenutades piiritu.

Mis aga puutub nüüd mu isikliku „töö"juubeli tähistamisse 28. mail, siis nagu öeldud, maailmas juhuseid ei ole. Planeerinud Champagne Drappier tutvustust mu heaks kursuseõeks sommeljeede ereakoolist ja mõnusaks reisikaaslaseks oleva Merit Berzini restoranis Fellin Viljandis, küsis ta ühel kenal päeval, et mis ma arvan, kui üritusel lööks kaasa sommeljee, meie hea õppejõud ja DJ Kalle Müller. Mul pidid lugemisprillid ninalt kukkuma, kui seda sõnumit nägin. Jaa, muidugi jaa, oli mu kiire vastus. You made my day, hõikasin rõõmuga eetrisse ning ootan nüüd kannatamatult kohtumist, millega tähistada nii olulist juubelit - 5 aastat Drappier'e minu elus. Ja Kalle, pane aga plaadid ja vaim valmis, me veel rokime!

# data[].attributes.attachment_link.title
Mulligalerii perenaine peab tähtsat juubelit - Mulligalerii

# data[].attributes.attachment_link.description
Mulligalerii perenaise kohtumisest oma esimese šampanjamajaga. Mina vormis lugu selle kohtumise juubeliks Juubelid on toredad asjad. Pean õhinaga teatama, et ka minul täitus 9. mail sel aastal üks eriline juubel, [...]